КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 357/10222/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11267/2023
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
26 грудня 2023 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Березовенко Р.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2023 року у складі судді Бебешко М.М., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,-
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, в якому просив: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області виключити відомості з актового запису про народження дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про особу, яка зазначена батьком дитини та внести відомості до актового запису про народження ОСОБА_5 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Позов обґрунтовано тим, що в період часу з 2012 року до 2016 року ОСОБА_3 проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. В даних відносинах ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_5 . 
 
Через службові відрядження позивач, як батько дитини, не зміг прийняти участь у процедурі реєстрації народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тому за заявою відповідача реєстрацію дитини було проведено без зазначення позивача, як батька дитини, але у свідоцтві про народження дитини, по-батькові останньої зазначено « ОСОБА_5 ». 
 
Після народження дитини, позивач постійно спілкувався з дитиною та брав участь у її вихованні. Після розірвання фактичних шлюбних відносин, позивач протягом двох років відвідував дитину, надавав матеріальну допомогу на її утримання. На день подачі позову, відповідач уже 2 роки перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, відмовляється приймати матеріальну допомогу на її утримання. 
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі; вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2023 року базується на припущеннях, як докази фігурують відео і фото матеріали в яких нібито зняті батьки позивача загальні знайомі (хрещені) та інші особи, яких знають позивач та і відповідачі. Незнайома нашій дочці Єві, людина встановлена батьком дитини.
 
Вказано, що в рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти російської федерації» (заява №3451/05) ЄСПЛ зазначив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства щодо конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами з метою підтвердження або спростування факту оспорюваного батьківства. Скаржник, зазначає що ДНК-тест в справі не проводився.
 
Зазначено, що відповідно частини першої, другої статті 138 СК України жінці, яка народила дитину у шлюбі, надано право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Вимоги щодо виключення ОСОБА_2 з актового запису про народження дитини не були поставлені у позовній заяві.
 
Посилається на те, що ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, судам необхідно виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Вказує, що суд першої інстанції позбавив дитину єдиного батька, якого вона знає з народження.  
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Глухенький С.О. в інтересах ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити повністю.
 
Зазначає, що з урахуванням матеріалів справи в їх сукупності, враховуючи актовий запис про народження дитини від 07 серпня 2014 року, витяг з реєстру актів цивільного стану, відео та фото висновки суду відповідають обставинам справи, підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Вказує, що судом першої інстанції за клопотанням позивача 05 липня 2022 року було призначено у справі судову медико-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Але відповідачка не з`явилася для відібрання ДНК, що підтверджується листом від 31 січня 2023 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про повернення ухвали суду про призначення експертизи без виконання у зв`язку з тим, що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, відповідачка разом з дитиною не відбір крові не з`явилася. Тому суд, першої інстанції з урахуванням вимог ч. 1 ст. 109 ЦПК України визнав факт та встановив з урахуванням інших доказів походження дитини від позивача.
 
Щодо посилання апелянта на те, що вимоги виключення ОСОБА_2 з актового запису про народження дитини не були поставлені в позовній заяві, зазначає, що вимога про виключення з актового запису відомостей про ОСОБА_2 була заявлена з урахуванням заяви про зміну предмету позову у підготовчому судовому засіданні.
 
Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області в судове засідання свого представника не забезпечив, проте до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
 
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 26.12.2023 також не з`явилися про розгляд справи повідомлені належно, в попередньому судовому засідання надали свої пояснення та просили апеляційну скаргу задовольнити. 
 
В судовому засіданні 26.12.2023 ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу задовольнити, позивач та його представник, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
 
Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
 
07 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції складено актовий запис № 1321 про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 матір`ю дитини записано ОСОБА_1 , а батьком дитини - ОСОБА_11 . Відомості про батька дитини записано відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 21 т.1).
 
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 05.11.2021, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відомості про батька зазначено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 22-23 т.1).
 
Позивачем до суду надано документ про те, що 07.08.2014 Свято-Покровським жіночим монастирем міста Києва здійснено таїнство хрещення над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з яким хрещеним батьком дитини є ОСОБА_13 , хрещеною матір`ю ОСОБА_14 (а.с. 4 т.1).
 
Також, позивачем долучено до матеріалів справи флеш накопичувач sico fusion, на яких розміщено фото та відео файли, із зображенням позивача та малолітньої дівчинки, зокрема: відео із випискою відповідачки із дитини з пологового будинку в місті Києві, на якому присутні батьки позивача та відповідача; відео із хрещенням дитини в Свято Покровському монастирі міста Києва, на якому присутні хрещені батьки, записані у свідоцтві про хрещення дитини, хрещеною матір`ю є двоюрідна сестра відповідача, хрещеним батьком є друг позивача, відео та фото із відпочинку позивача з дитиною в паркових зонах міст Умані Черкаської області та Білої Церкви Київської області та квартирі в міста Біла Церква, відео зі святкування 3-річного дня народження дитини в кафе міста Біла Церква, відео з відпочинку позивача з дитиною на морі міста Чорноморську Одеської області (а.с. 87 т.1).
 
Задовольняючи позов, районний суд виходить з під став того, що відповідачка ухиляється від проведення медико-генетичної експертизи та надання позивачем доказів на підтвердження своєї позовної заяви, зокрема свідоцтва про хрещення дитини та фото і відео доказів, що підтверджують участь позивача у забиранні дитини з пологового будинку, прийняття участі в обряді хрещення, святкуванні дня народження, проведення спільного відпочинку.
 
Такі висновки районного суду є обґрунтованими та з ними погоджується й апеляційна інстанція.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
 
Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 126 СК України встановлено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
 
Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
 
Статтею 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
 
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, які засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
 
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
 
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
 
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення (стаття 89 ЦПК України).
 
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
 
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають ураховуватися усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Калачова проти росії" від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
 
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
 
Частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права і обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасникам судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначені, або відмовити у його визнанні.
 
З аналізу наведеної норми процесуального закону слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
 
Матеріалами справи встановлено, що за клопотанням позивача ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2022 призначено медико-генетичну експертизу (а.с. 120-122 т.1), яка була залишена без виконання, у зв`язку з неявкою на неодноразово призначені дати ОСОБА_1 на відбір зразків крові (а.с. 136 т.1).
 
Отже, ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, шляхом нез`явлення відповідача жодного разу разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення батьківства.
 
Побідні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 644/9720/16-ц (провадження № 61-3950св20), від 19 червня 2023 року у справі № 180/568/19 (провадження № 61-11401св22), від 26 квітня 2023 року № 199/3284/19 (провадження № 61-12682св22).

 
Відповідачка не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків.
 
Указані дії та бездіяльність відповідачки, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду першої інстанції можливість визнати факт, який заперечується останньою, та встановити походження дитини, від позивача на підставі статті 109 ЦПК України та з урахуванням інших доказів, у тому числі і показань свідків.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц (провадження № 61-48029св18).
 
Ця правова позиція щодо застосування положень ст. 109 ЦПК України є незмінною.
 
Апеляційний суд, аналізуючи матеріали справи та дії відповідачки, дійшла висновку про небажання останньої у передбачений законом спосіб спростувати доводи позивача щодо його батьківства відносно малолітньої ОСОБА_5 .
 
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15-ц (провадження № 61-2081зпв18) зроблено висновок, що: "висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами".
 
Відповідачка, заперечуючи проти визнання ОСОБА_3 батьком дитини, не навела жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача.
 
Визнання позивача батьком ОСОБА_5 відповідає інтересам малолітньої дитини.
 
Негативних наслідків для дитини судом апеляційної інстанції не встановлено.
 
Твердження апеляційної скарги про недоведеність батьківства ОСОБА_3 щодо доньки ОСОБА_5 спростовуються характером дій ОСОБА_1 , яка категорично заперечувала проти проведення відповідної експертизи на предмет встановлення чи спростування доводів позивача, а також змістом переглянутої апеляційним судом інформації, яка міститься на долученому позивачем до справи флеш - накопичувачу, та який містить чисельні відео та аудіо файли участі позивача у вихованні дитини (а.с.87).
 
Так, за наслідками перегляду установлено, що батько ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , приймав активну участь у житті дитини, починаючи з забрання її  разом з матір`ю з пологового будинку та протягом приблизно, набуття дитиною не менше шести років.
 
Зокрема, наявні відео та аудіо файли підтверджують факт того, що позивач, забираючи відповідачку з дитиною з пологового будинку, на підтвердження важливого етапу  життя дитини, влаштував фото та відео зйомку події.  ОСОБА_1 та позивач, як батьки дитини,  приймали участь в обряді її хрещення, а також разом з Євою спільно проводили час. 
 
Інформація, яка міститься на флеш-накопичувачу свідчать про те, що ОСОБА_3   відігравав важливу роль у вихованні  дитини,  яка називала його батьком й проти цього ОСОБА_1 не заперечувала (а.с.87). 

Та обставина, що ОСОБА_1 уступила у шлюб з ОСОБА_2 , який оформив на дитину батьківство, не може бути перешкодою у задоволенні позову.
 
При цьому, колегія суддів враховує обставини справи, а також те, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21.12.2021, тобто після звернення позивача у суд з позовом 01.09.2021 (а.с. 1,49).  
 
Позовна вимога про виключення ОСОБА_2 з актового запису про народження дитини була заявлена з урахування поданої по справі на стадії попереднього розгляду заяви про зміну предмета позову, що узгоджується з положеннями ст. 197 ЦПК України.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.
 
Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 02 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: