ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2024 року                                                                                      Справа № 903/744/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Маціщук А.В. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬ-ЗЕРНО-ПРОДУКТ" на рішення Господарського суду Волинської області від 19 вересня 2023 року по справі №903/744/23   (суддя Шум М.С.)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТІМА-315"
до товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬ-ЗЕРНО-ПРОДУКТ"
про стягнення 216 082 грн 68 коп.
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ОПТІМА - 315" (надалі – Позивач) звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬ - ЗЕРНО - ПРОДУКТ" (надалі – Відповідач) 19957 грн 48 коп. пені;                  27370 грн 58 коп. - 48% річних та 168754 грн 39 коп. штрафу.
В обґрунтування позову Позивач посилається на порушення Відповідачем зобов`язань щодо умов договору поставки №ІМ 33/19В   від 26 лютого 2019 року.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 19 вересня 2023 року позов задоволено частково.     Стягнути з   Відповідача на користь   Позивача 9  978 грн 86 коп   пені, 13  685 грн 29 коп.  48 % річних,   84  377 грн 20 коп.   штрафу. Також, судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору  в розмірі  3  241 грн 24 коп.. В позові в частині стягнення 9  978 грн 86 коп.   пені, 13  685 грн 29 коп. 48 % річних та   84  377 грн 20 коп.   штрафу   відмовлено.
Приймаючи дане рішення,    суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач розрахувався із Позивачем в повному обсязі, проте із порушенням строків оплати, про що свідчить виписка по рахунку коштів Позивача  з 28 березня 2019 року по 11 липня 2019 року. Суд вказав, що виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу   процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Місцевий господарський суд вказав, що Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано Відповідачу 27  370 грн 58 коп. 48% річних. Перевіривши розрахунки Позивача, суд першої інстанції  в оскаржуваному рішенні  дійшов висновку про вірність здійсненого розрахунку та правомірність заявлених до стягнення 27  370 грн 58 коп. 48% річних., нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, а також пені та штрафу.
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав,    що вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити розмір заявлених процентів річних на 50 % до суми 13  685 грн              29 коп..
Щодо вимоги про стягнення 19  957 грн 71 коп. пені та 168754 грн 39 коп. штрафу, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, наявні достатні правові підстави для зменшення розміру пені та штрафу на 50 %  і таким чином стягненню підлягає пеня в розмірі 9978 грн 86 коп. та штраф в розмірі 84377 грн 20 коп., а в стягненні 9978 грн 86 коп. пені та 84377 грн 20 коп. штрафу відмовлено. 

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач  подав апеляційну скаргу (а.с. 110-112), в якій з підстав, висвітлених у ній, просить скасувати рішення Господарського суду Волинської  області  та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що до спірних правовідносин повинно застосовуватися вексельне законодавство, а тому мають бути застосовані і строки позовної давності.
Скаржник зауважує, що відповідно до статті 599 Цивільного кордексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тому надавши вексель від 8 липня 2019 року зі строком погашення не раніше 15 жовтня 2019 року, Відповідач, рахує, що не порушив умови договору та чинного законодавства, оскільки платіж за векселем наставав тільки після 15 жовтня 2019 року, а дата передачі векселя була значно раніше. 
Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Таким чином, спираючись на обставини справи, з метою забезпечення балансу сторін  48% відсотків річних підлягають зменшенню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 7 листопада   2023 року по справі №903/744/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача та запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду   відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу (а.с. 122).
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в якому Позивач заперечив прости задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що як Позивач, так і Відповідач, є господарюючим суб ’єктом та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Отже, нараховані Позивачем штрафні санкції підлягають стягненню за сам факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано Позивачу у зв 'язку з цим збитків. При цьому, Позивач зазначив, що саме Договір поставки передбачає обов`язок Відповідача видати вексель як засіб оплати за поставлені йому товари по ньому Договору. Видача (емісія) векселя є виконання Відповідачем  обов`язку, що передбачений Договором поставки. На переконання  Позивача в даному разі при видачі векселя не відбувається припинення попереднього зобов`язального правовідношення з поставки товарів і не виникає нове правовідношення (наприклад, припинення поставки та заміна на позику). Правовідношення з поставки товарів не замінюється Договором, який передбачає видачу векселя. Навпаки в даному випадку видача векселя є виконанням Відповідачем обов`язку, передбаченого саме Договором поставки і нове правовідношення при цьому не виникає. У зв`язку з цим, помилковим є висновок Відповідача про новацію при видачі векселя.
Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1   статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції       справи переглядаються       за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження,       з урахуванням особливостей,       передбачених       у цій главі.
Згідно частини 2  статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3   статті 270 ГПК України   передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні    з повідомленням       учасників справи,       крім випадків,       передбачених частиною       десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
В силу дії частини 10   статті  270 ГПК України: апеляційні скарги       на рішення господарського суду у справах   з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,       крім тих,   які не підлягають   розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,       розглядаються судом       апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13   статті 8 ГПК України: розгляд справи       здійснюється в порядку письмового провадження за наявними    у справі матеріалами,    якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного       позовного провадження визначені в частині 4   статті 247 ГПК України.
Суд констатує, що дана справа № 903/744/23 не підпадає під дані винятки.
Водночас, суд констатує, що згідно  статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з   1 січня 2023 року       встановлено прожитковий мінімуму на одну   працездатну особу в розмірі 2684 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10   статті 270 ГПК України   складає 268400 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане,  колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати   розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
  Відповідно, ухвалою суду від 7 листопада 2023 року повідомлено сторін   про те, що розгляд справи №903/744/23 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 9 січня 2024 року включно. 
Відтак,    дослідивши    матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу,  суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити, оскаржуване рішення скасувати, та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. 
При цьому,    суд апеляційної інстанції   виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Постачальник) та Відповідачем (Покупець) укладено Договір потравки №ІМ33/19В (надалі – Договір; а.с. 18-23).
Згідно пункту 1.1 Договору, в терміни в терміни, визначені Договором, Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.
Відповідно до пункту 3.1 Договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного Договору.
У пункті 3.5 Договору встановлено, що товар, що був переданий Відповідачу в межах цього Договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною.
  Згідно з пунктом 6.1 Договору поставка продукції здійснюється на умовах визначених у Додатках до цього Договору.
У пункті 6.4 Договору вказано, що підписання видаткових накладних, що виписані в період дії даного Договору, засвідчує факт передачі разом з товаром усієї необхідної документації, що його стосується, в тому числі рахунків для оплати, сертифікату, інструкції щодо використання та застосування даного Товару.
В силу дії  підпункту 7.1.1 Договору крім відповідальності, встановленої пунктом 7.1 Договору Відповідач за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.
  Пунктом 7.7 Договору сторони встановили, що в разі невиконання Відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору Відповідач, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Позивача, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.
  У пункті 7.10 Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до статті 259 Цивільного кодексу України, продовжуються до 3 років.
Додатком №1 від 20 березня 2019 року до Договору   Позивач зобов`язався поставити Товар Відповідачу загальною вартістю   9 833  066 грн 40 коп. (а.с. 25).
На виконання Додатку №1 від 20 березня 2019 року  Позивач поставив Відповідачу товар на загальну суму 9 833  066 грн 40 коп., про що свідчить підписана між сторонами та скріплена печатками товариств видаткова накладна №855 від 22 березня 2019 року та видаткова накладна  №856   від 22 березня 2019 року (а.с. 25-26).
Додатком №2 від 27 березня 2019 року до Договору   Позивач зобов`язався поставити Товар Відповідачу загальною вартістю   90  294 грн 88   коп. (а.с. 27).
На виконання Додатку №2 від 27 березня 2019 року Позивач поставив Відповідачу товар на загальну сум 90  294 грн 88 коп., про що свідчить підписана між сторонами та скріплена печатками товариств видаткова накладна   від 3 квітня 2019 року за №1487 (а.с. 28).
Додатком №3 від 29 березня 2019 року до Договору    Позивач зобов`язався поставити Товар Відповідачу загальною вартістю 1 601  670 грн 11   коп. (а.с. 29).
  На виконання Додатку №3 від 29 березня 2019 року ТОВ "Агрозахист Донбас" поставив Відповідачу товар на загальну сум 1 601  670 грн 11   коп., про що свідчить підписані між сторонами та скріплені печатками товариств видаткова накладна   від 29 березня 2019 року   за №1221 та видаткова накладна від 8 квітня 2019 року за №1543 (а.с. 30-31).
Додатком №4 від 28 травня 2019 року до Договору   Позивач зобов`язався поставити Товар Відповідачу загальною вартістю 562  514 грн 64   коп. (а.с. 32).
На виконання Додатку №4 від 28 травня 2019 року Позивач поставив Відповідачу товар на загальну сум 562  514 грн 64   коп., про що свідчить підписана між сторонами та скріплена печатками товариств видаткова накладна   від 28 травня 2019 року   за №4401 (а.с. 33).
  Загальна вартість поставленого Відповідачу товару за Договором становить 12 087  546 грн 03 коп. в т.ч. ПДВ.
  В свою чергу, Відповідач розрахувався із Позивачем  в повному обсязі, проте із порушенням строків оплати, про що свідчить виписка по рахунку коштів ТОВ «Агрозахист Донбас» з 28 березня 2019 року по 11 липня 2019 року.
  В подальшому 25 квітня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Кредитор) та Позивачем (Новий кредитор) укладено договір №12 про відступлення прав вимоги за Договором, згідно з яким Кредитор передає (відступає) Новому кредитору Право вимоги, а Новий кредитор набуває Право вимоги та сплачує Кредитору за відступлення Права вимоги ціну договору у розмірі та строки, визначені між Новим кредитором та Кредитором в окремій угоді, укладеній між ними (надалі – Договір про відступлення права вимоги; а.с. 40-42).
Відповідно до підпункту 1.1.3 Договору про відступлення права вимоги, право вимоги - усі права вимоги, що належать ТОВ «АГРОЗАХИСТ ДОНБАС», як Постачальнику, по Договору, в т.ч. права на стягнення штрафних санкцій по Договору (штраф, пеня, 48% річних, інфляційні втрати).
Згідно з пунктом 3.1 Договору про відступлення права вимоги,  оформлення відступлення Права вимога відбувається в наступному порядку:
  Право вимога переходить до Позивача з моменту підписання Кредитором та Новим кредитором Акту приймання-передачі Прав вимоги; після підписання даного акту Позивач стає новим кредитором по відношенню до Відповідача стосовно відступленого Права вимоги.
В день підписання цього Договору про відступлення права вимоги між Кредитором та Позивачем складається, Акт приймання-передачі Права вимоги; разом з Правом вимоги Позивачу переходять всі інші, пов`язані з ним права в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
25 квітня 2022 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі права вимоги, згідно з яким ТОВ «Агрозахист Донбас» передав, а Позивач прийняв усі вимоги права вимоги, що належать «Агрозахист Донбас», як Продавцю, по Договору (а.с. 43).
12 липня 2023 року Позивач  надіслав Відповідачу лист б/н від 5 липня 2023 року, яким повідомив, що відповідно до Договору №12 про відступлення прав вимоги за Договором ТОВ Агрозахист Донбас (кредитор за договором) відступило ТОВ «Оптіма-315» (Новий кредитор) усі права вимоги, що належать ТОВ «АГРОЗАХИСТ ДОНБАС», як Постачальнику, по Договору, в т.ч. права на стягнення штрафних санкцій по Договору (штраф, пеня, 48% річних, інфляційні втрати).
Невиконання  Відповідачем умов Договору щодо своєчасної оплати за отриманий товар стала підставою для звернення Позивача до суду, з метою захисту порушеного, на думку Позивача, права, з позовом  про стягнення з Відповідача 19957 грн 48 пені; 27370 грн 58 коп. - 48% річних та 168754 грн 39 коп. штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Укладений між сторонами Договір, за своєю правовою природою є договором поставки, положення якого врегульовано главою 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За правилами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу  України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З поданої Відповідачем апеляційної скарги, вбачається заперечення щодо застосування до спірних правовідносин норм Цивільного кодексу України, котрі направлені на врегулювання відносин щодо порушення договірних зобов`язань, наполягаючи на застосуваня спеціального нормативно-правового акта Закону України «Про обіг векселів в Україні», а також акцентуючи увагу на те, що строк погашення мав настав не раніше 15 жовтня 2019 року (а зважаючи на проведення всіх проплат в липні), що за доводами апелянта  свідчить про не порушення умов Договору щодо оплати за отриманий товар, з приводу чого апеляційний господарський суд зауважує таке.
За Договором визначені наступні строки оплати за товар: Додаток №1 від 20 березня 2019 року в строк до 27 березня 2019 року;  Додаток №2 від 27 березня 2019 року, Додаток №3 від 29 березня 2019 року в строк до 31 травня 2019 року; Додаток №4 від 28 травня 2019 року в строк до 3 червня 2019 року. В той же час, Законом № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.» Отже, строки позовної давності за Договором не спливли, а продовжені з 24 лютого 2022 року та до моменту скасування або завершення воєнного стану в Україні.
  Позивачем за не виконання Відповідачем зобов`язань по Договору щодо своєчасної оплати за отриманий товар, відповідно до поданого розрахунку нараховано Відповідачу 27  370 грн 58 коп. 48% річних.
  Пунктом 7.7 Договору сторони встановили, що в разі невиконання Відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору Відповідач, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Позивача, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.
Перевіривши розрахунки Позивача, колегія суду дійшла висновку про вірність здійсненого розрахунку та правомірність заявлених до стягнення 27370 грн 58 коп. 48% річних., нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
  Водночас судова колегія зауважує,   якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Велика Палата Верховного Суду в справі № 902/417/18 вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц.
Колегія суддів дослідивши постанову       Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, на позицію котрої в оскаржуваному рішенні покликається місцевий господарський суд та апелянт в своїй апеляційній скарзі та мотивах про зменшення річних, зазначає, що у постанові від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Слід зазначити, що у межах справи №902/417/18 судами було встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору поставки було встановлено сплату боржником 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Зменшуючи розмір річних Велика Палата Верховного Суду в даній постанові не робила розмір річних меншим від розміру, встановленого статтею 625 Цивільного кодексу України. 
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі N 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
В той же час в даній справі Позивачем застосовується 48 % річних, поряд із застосуванням інших санкцій – штрафу та пені.
При цьому, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо зменшення 48 % річних (що й було вчинено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні) із покликанням при цьому на правову позицію наведену в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі N 902/417/18, то колегія суду звертає увагу апелянта, що в оскаржуваному рішенні така постанова й стала основою для застосування судом факту зменшення 48 % річних на 50 % відсотків в контексті доводів для такого зменшення, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі N 902/417/18. 
Таким чином, колегія суду вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковими обставинами, які є підставою для застосування положення статті  551 Цивільного кодексу України, статті 233 Цивільного кодексу України та зменшення відсотків річних з урахуванням зазначених правових висновків Великої Палати Верховного Суду в справі № 902/417/18.
  З огляду на викладене вище, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити розмір заявлених процентів річних на 50 % до суми 13  685 грн 29 коп..
Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює частково позовні вимоги в частині стягнення 48 % річних та стягує з Відповідача 13685 грн 29 коп. 48 % річних. В стягненні 13685 грн 29 коп. 48 річних суд апеляційної інстанції відмовляє.
Приймаючи таке рішення  Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.
                  
  Що ж до позовних вимог про стягнення 19  957 грн 71 коп. пені та 168  754 грн 39 коп. штрафу, то колегія суд зазначає таке.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що з огляду на пункт 3 Додатку №4 до Договору, в якому зазначено, що оплата проводиться Відповідачем шляхом надання простого векселя Позивача авальованого АТ «Райффайзен Банк Аваль» строком погашення «за пред`явленням але не раніше 15 жовтня 2019 року», і що Відповідачем не пропущенно строки оплати за товар. Апелянт зауважує, що відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому на його переконання, надавши вексель від 8 липня 2019 року зі строком погашення не раніше 15 жовтня 2019 року, Відповідач не порушив умови Договору та чинного законодавства, оскільки платіж за векселем наставав тільки після 15 жовтня 2019 року, а дата передачі векселя була значно раніше. Зважаючи на такі доводи апеляційної скарги колегія суду зауважує таке.
Відповідно до підпункту 7.1.1 Договору крім відповідальності, встановленої пунктом 7.1 Договору Відповідач за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.
Пунктом 7.8 Договору визначено, що у разі прострочення Відповідачем платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Відповідач сплачує додаткового штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару.
У пункті 7.10 Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до статті 259 Цивільного кодексу України, продовжуються до 3 років.
В матеріалах справи міститься: простий вексель від 27 березня 2019 року серія АА 2755763, виписаний на виконання грошового зобов`язання по Договору;  простий вексель від 20 травня 2019 року серія АА 2338294, виписаний на виконання грошового зобов`язання по Договору; простий вексель від 8 липня 2019 року серія АА 2553755 виписаний на виконання грошового зобов`язання по Договору (а.с. 35, 37, 39).
В Додатках до Договору у пунктах 3 зазначено, що оплата здійснюється в наступному порядку: розрахунок по зобов`язанню (із певною сумою) від вартості товару за цим додатком проводиться Відповідачем не пізніше 5 днів від дати отримання товару за цим Договором, шляхом надання простого векселя Позивачу авальованого АТ «Райфайзен Банк Аваль» строком погашення «за пред`явленням але не раніше 15 жовтня 2019 року».
Згідно із вексельним законодавством при видачі векселя припиняються грошові зобов`язання щодо платежу на погашення заборгованості перед постачальниками та виникають грошові зобов`язання за векселем, тобто видача векселя замінює кредиторську заборгованість саме за товари, роботи, послуги саме зобов`язанням погасити вексель у визначений строк. При цьому, видача як простого, так і переказного векселя, припиняє зобов`язання саме з оплати товарів (робіт, послуг), водночас  договірне зобов 'язання (правовідношення) між сторонами не припиняється. 
В статті 344 Господарського кодексу України  визначено, що фінансовими документами, що використовуються для здійснення міжнародних розрахунків, є простий вексель, переказний вексель, боргова розписка, чек та інші документи, що використовуються для одержання платежу. 
Таким чином, вексель - засіб платежу, обіговий розрахунковий інструмент, який може передаватися від однієї особи іншій, це кредитні, торговельні гроші, що виникли з кредиту продавця, наданого покупцеві, який він надав покупцеві. 
Вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). 
Тобто вексель не є заміною грошових зобов`язань боржника, що існували за договором до моменту видачі векселя,  а лише засвідчує безумовне грошове зобов`язання з оплати основного боргу за поставлені боржнику (покупцю) по договору товари/роботи/послуги.
Водночас, видача векселя не є підставою припинення зобов`язань стосовно цивільно-правової відповідальності (неустойка, сплата відсотків річних, інфляційних втрат), що виникли внаслідок порушення боржником зобов`язання, передбаченого договором, щодо здійснення оплати у визначені договором терміни шляхом видачі платіжного засобу - векселя. Такі грошові зобов`язання щодо сплати покупаєм пені, штрафу, відсотків річних та інфляційних втрат припиняються виключно з підстав, передбачених статтею 598 (припинення зобов`язання належнім виконанням). 
Тобто припинення зобов`язань зі сплати неустойки, відсотків річних та інфляційних втрат підлягають припинення згідно загальних підстав припинення зобов`язань. За допомогою векселя грошове зобов`язання з оплати поставлених за договором товарів/робіт/послуг (обов`язок зі сплати основного боргу) трансформується у грошове зобов`язання за векселем. Проте видача векселя жодним чином не є підставою для припинення зобов`язань зі сплати неустойки, відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення боржником виконання зобов`язань, що існували до моменту видачі векселя. 
При цьому, з огляду на акцентування в своїй апеляційній скарзі Відповідачем на дату 15 жовтня 2019 року, колегія суду зауважує, що така дата має значення саме для банку а не для Відповідача, адже авалювання векселя  — оформлення  авалів  за векселями (гарантування оплати векселів), що полягає в наданні  банком  гарантії платежу за  траттою  чи простим  векселем  за будь-яку із зобов`язаних осіб та є своєрідною формою  кредитування  банком суб`єктів господарювання і здійснюється на загальних принципах банківського кредитування за дорученням і за рахунок  клієнтів. Відтак авалювання векселя  це гарантія з боку банку здійснити оплату (повну або рідше часткову) за векселем у разі, якщо векселедавець сам не може здійснити таку оплату. 
Відповідно дана дата (15 жовтня 2019 року) є датою саме для банку щодо гарантії платежу за   простим  векселем, дане також підтверджується відтиском печатки та підписом представника саме філії  банку АТ «Райфайзен Банк Аваль» та Відповідача.
  А для Відповідача датою виконання зобов`язань по Договору є дата зазначена у пунктах 3 Додатків до Договору, а саме – не пізніше 5 днів від дати отримання Товару за цим Додатком.
Відповідно зважаючи на порушення стороків оплат отриманого Відповідачем Товару по Договору Позивачем нараховано на підставі пунктів 7.8, 7.10 Договору штраф та пені, дослідивши розрахунок штрафних санкцій (з врахуванням оплачених сум та дат поставки товару), колегія суду вважає його підставним на арифметично вірним.
Водночас, розглянувши клопотання Відповідача, наведене у відзиві на позовну заяву саме в частині зменшення штрафних санкцій (пені та штрафу) то колегія суду зауважує таке.
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями  Господарського кодексу України  та  Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої  статті 230 Господарського кодексу України  неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою  статті 233 Господарського кодексу України  у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною другою  статті 233 Господарського кодексу України  якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Подібні норми також містить частина третя  статті 551 Цивільного кодексу України, яка визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої  статті 551 Цивільного кодексу України  надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Тобто зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя  статті 551 Цивільного кодексу України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Крім того, у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої  статті 551 Цивільного кодексу України  про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша  статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем в  статті 3 Цивільного кодексу України  принцип можливості обмеження свободи договору (статті  6,  627  цього  Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Главою 24 Господарського кодексу України  визначені загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою  статті 216 Господарського кодексу України  застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя  статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою  статті 217 Господарського кодексу України  господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
    Враховуючи положення діючого законодавства, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, сплата відповідачем основного боргу, належність підприємства до критичної інфраструктури міста в умовах воєнного стану, колегія суду на підставі статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе зменшити розмір заявлених до стягнення сум пені та штрафу на 50%.
Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
  З огляду на все описане вище в сукупності місцевий господарський суд з яким погоджується апеляційний господарський суд, користуючись правом, наданим йому статею 551 Цивільного кодексу України та статею 233 Господарського кодексу України, зменшив розмір пені на 50 % з 19  957 грн 71 коп. - пені до 9  978 грн 86 коп., штрафу з 168  754 грн 39 коп. до 84  377 грн 20 коп., які підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача.
  Відтак, в частині стягнення пені в розмірі 9  978 грн 86 коп. та 84  377 грн 20 коп. штрафу в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із зменшенням їхнього розміру.
Приймаючи таке рішення  Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо судового рішення, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляє з підстав, вказаних вище в даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно  статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
                            ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬ-ЗЕРНО-ПРОДУКТ" на рішення Господарського суду Волинської області від 19 вересня 2023 року по справі №903/744/23  - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 19 вересня 2023 року по справі №903/744/23 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу № 903/744/23 повернути Господарському суду Волинської  області.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.