ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року	Львів	Справа № 500/6068/23 пров. № А/857/23006/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Гуляка В.В.	
 за участю секретаря судового засідання	Кухтея Р.В. Вовка А.Ю.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (ухвалене у м. Тернопіль, за правилами  спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Чепенюк О.В., дата складання повного тексту рішення – 09 листопада 2023 року) у справі № 500/6068/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, суд- 

ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Згирча Анеля Романівна звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач 2), у якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.08.2023 №192650009635 про відмову їй у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII);
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити і виплачувати з 28.06.2023 їй пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.08.2023 №192650009635 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 28.06.2023.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість грн 80 коп.). 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач-2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що за наданими документами період роботи (проживання) особи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року становить лише 2 роки 10 місяців 25 днів, що є меншим від необхідних 04 років, тому рішенням від 03.08.2023 №192650009635 Головним управлінням правомірно відмовлено в призначенні пенсії. Вказує, що судом помилково встановлено факт проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю через документи, які видано на дитину позивача. Також зазначає, що повноваження Пенсійного органу в даних правовідносинах є дискреційними та виключною компетенцією ГУ ПФУ в Тернопільській області.
Позивач подала відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про розгляд апеляційної  скарги відповідачі повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Про розгляд апеляційної  скарги  позивач повідомлена шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Представники відповідачів в судове засідання сторони не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли. Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало заяву про розгляд справи без їх участі.
Позивач ОСОБА_1 та її представник Волинець С.А. в судовому засіданні в режимі відеоконференції надали пояснення та заперечили проти доводів апеляційної скарги. 

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  відмова відповідача-2 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку позивачу відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправною, оскільки позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт її проживання не менше 4 років в зоні радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, а тому позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку.
При цьому, суд зазначив, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 55 років, 27.07.2023 звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII (а.с.55-56). До заяви долучила копії документів необхідних для призначення пенсії, перелік яких наведений у розписці-повідомленні (а.с.57-59).
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, рішенням якого від 03.08.2023 №192650009635 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком (а.с.9).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №1900-0215-8/35090 від 21.08.2023 позивачку повідомлено про рішення про відмову у призначенні пенсії із конкретизацією причин такої відмови (а.с.8).
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що на момент подання ОСОБА_1 заяви про призначення пенсії за віком, її вік досяг 55 років. Станом на 01.01.1993 період проживання та роботи у зоні посиленого контролю становить 2 роки 10 місяців 25 днів. Період роботи (проживання) на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за наданими документами становить 22 років 10 місяців 25 днів.
Страховий стаж становить 34 роки 5 місяців.
Право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку заявниця не має, так як станом на 01.01.1993 не проживала (не відпрацювала) у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років.
Вважаючи протиправним рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, позивач звернулася з цим позовом до суду за захистом своїх прав.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.
Закон № 796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Пунктом 2 статті 9 Закону № 796-ХІІ визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно з ст.15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Відповідно до вимог статті 49 Закону № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до абзацу першого статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Пунктом 2 частини першої статті 55 зазначеного Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що:
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років;
*Відповідно до примітки початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю на 1 січня 1993 роки не менше 4 років.  При цьому пенсійний вік такої особи зменшується на 1 рік за кожні три роки проживання, роботи, але не більше 5 років у вказаній зоні.   При цьому, на застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на 2 роки мають особи які проживали або працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону (ч.ч.2,3 ст. 55 Закону №796-XII).
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01.01.1993, то його необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. Положення Закону №796-ХІІ за дотриманням умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше 5 років.
Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Отже, норми спеціального закону - Закону №796-XII застосовуються субсидіарно із нормами загального Закону №1058-ІV, доповнюють і конкретизують їх.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
З матеріалів справи убачається, що   ОСОБА_1 не отримувала та не має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).
У червні 2023 року звернулася до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної військової адміністрації із відповідною заявою, проте листом від 07.07.2023 їй відмовлено у видачі такого посвідчення у зв`язку зі змінами до Закону України «Про правовий режим територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи»; на підставі пункту 2 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ із Закону виключено статтю 2, в якій визначалися категорії зон радіоактивного забруднення територій; позивачці унеможливлено надання статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи та видачі відповідного посвідчення (а.с.12).
Так, відповідач-2 у доводах апеляційної скарги заперечує період проживання позивачки у зоні посиленого радіологічного контролю більше 04 років, разом з тим колегія суддів вказує на наступне.
Згідно з довідкою відділу «Центр надання адміністративних послуг» Чортківської міської ради від 09.06.2023 № 20-10/662 місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 20.02.1974 по 27.08.1985, з 07.02.1990 по 15.11.2017 (а.с.11).
За даними акту про встановлення факту проживання від 06.06.2023 року позивач з вересня 1985 року по червень 1987 року проживала без реєстрації за адресою:   АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 , вона з 07.02.1990 по 15.11.2017 була зареєстрована по АДРЕСА_1 , з 15.11.2017 в с. Ягільниця Чортківського району Тернопільської області по сьогодні (а.с.6-8).
Записами трудової книжки позивачки серії НОМЕР_2 від 04.06.1991 вона з 04.05.1991 по сьогодні працює в м. Чорткові Тернопільської області (записи з 1-го по 44-й), (а.с.15-19).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» місто Чортків Тернопільської області було віднесене до зони посиленого радіологічного контролю.
Як вбачається з рішення відповідача-2 від 03.08.2023 позивачці зараховано період проживання у зоні посиленого контролю станом на 01.01.1993 тривалістю 2 роки 10 місяців 25 днів, тобто період з 07.02.1990 по 01.01.1993, підтверджений відомостями паспорта громадянина України ОСОБА_1 , відповідно до якого, вона з 07.02.1990 по 15.11.2017 рік була зареєстрована по АДРЕСА_1 .
При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції, додатково на факт проживання позивачки у зоні посиленого радіологічного контролю без реєстрації вказує народження нею 16.03.1988 дитини – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 30.03.1988 відділом ЗАГСу Чортківського райвиконкому, місце народження місто Чортків (а.с.20). Сину позивачки ОСОБА_2 14.04.2006 видано посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_4 (а.с.20).
Чортківською районною поліклінікою заведено амбулаторну картку №803 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходив огляди (щеплення) саме у цій поліклініці, та 17.08.1988 у відділенні Ощадбанку с. Колиндяни Чортківського району Тернопільської області відкрито на ім`я ОСОБА_2 рахунок цільового вкладу на дітей №Н-5 (а.с.21-24).
Наведені обставини, як вірно зазначено судом першої інстанції, підтверджують період проживання ОСОБА_1 у м. Чорткові, у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 тривалістю не менше 4 років (з 16.03.1988 по 01.01.1993).
Окрім зазначеного суд апеляційної інстанції встановив, що  позивач в подальшому також проживала  у зоні посиленого радіологічного контролю, а зокрема  у  період з 01.01.1993 року по листопад 2017 року, що  становить понад 20 років.
Щодо можливості зарахування періоду проживання особи в зоні поселеного радіоекологічного контролю з 01.01.1993, висловився Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі № 380/7535/21, де зазначив:
«Отже для правильного вирішення спору судам слід було встановити кількість років проживання позивачем в зоні поселеного радіоекологічного контролю в цілому.
30. Суд першої інстанції встановив, що як вбачається з довідки Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області №480 з 11.05.1965 по 03.05.1985, з 05.06.1987 по 01.04.1993, з 05.11.2010 по 23.12.2011, з 08.05.2012 по 27.04.2013 - позивач був зареєстрованим та проживав в с. Поліське Березнівського району Рівненської області, яке до 01.01.2015 відносилося до зони поселеного радіоекологічного контролю. Згідно записів у паспорті    позивач був зареєстрований з 02.06.1998 по 02.07.1999 в зоні, що віднесена до зони поселеного радіоекологічного контролю. Також з трудової книжки позивача убачається, що з 23.03.1998 він працював в м. Сарни (на той час місто відносилося до зони поселеного радіоекологічного контролю). Отже, загалом із встановлених судами обставин доведеним є факт проживання та роботи позивачем у зоні поселеного радіоекологічного контролю понад 9 років, що дає йому право на додаткові три роки зниження пенсійного віку.
31. Апеляційний суд, зазначаючи про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності у позивача достатніх часу проживання та часу роботи для отримання пільги у вигляді зниження пенсійного віку на 5 років процитував встановлені судом першої інстанції обставини справи і власного розрахунку не навів. Тобто, апеляційний суд фактично не обґрунтував відсутність підстав для повного задоволення позову, пославшись виключно на позицію відповідача щодо обрахунку часу проживання/роботи позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю без будь-якого правового аналізу. Колегія суддів визнає такий висновок апеляційного суду необґрунтованим.
32. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та всебічного дослідження матеріалів справи, правильного застосування норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тоді як судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи невірно надано оцінку доказам у справі, що призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення.».
Відтак, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачки права на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за додатковою умовою 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, тобто ОСОБА_1 має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Щодо доводів скаржника про те, що повноваження Пенсійного органу в даних правовідносинах є дискреційними та виключною компетенцією ГУ ПФУ в Тернопільській області, то такі колегія суддів до уваги не приймає, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а відтак належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №  500/6068/23 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення складено 29 лютого 2024 року