ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5290/22  Номер провадження 22-ц/814/727/24	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Обідіна О.І., Чумак О.В.,
секретар Стеценко В.С.,
з участю представника ГУ ДПС у Полтавській області – Набока В.А., представника ГУ ДКС України у Полтавській області – ТкаченкоА.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області,
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 23 серпня2023 року, постановлене суддею Черняєвою Т.М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної податкової служби у Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу держави,
в с т а н о в и в :
29.06.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу держави.
Позовні вимоги обрунтував тим, що упродовж 2020-2021 років Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області) незаконно здійснювало нарахування та позасудове стягнення з нього коштів за надуманими ними зобов`язаннями зі сплати недоїмки з Єдиного соціального внеску за період із 2017 року по 3 квартал 2020 року за такими податковими документами: 1) вимога Ф-4837-50У від 07.06.2019 про стягнення 21 030,90 грн.; 2) вимога Ф-4837-50У від 13.03.2020 про стягнення 8 262,54 грн.; 3) вимога Ф-4837-50У від 09.11.2020 про стягнення 6 295,30 грн., а всього нараховано та пред`явлено до стягнення 35 588,74 грн. Усупереч закону вказані податкові вимоги не були направлені йому, як боржнику, а направлені на виконання до Шевченківського ВДВС у м.Полтаві, де були прийняті до виконання у якості виконавчого документу відповідно до приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Податкового кодексу України. За кожною із пред`явлених до стягнення податкових вимог виконавча служба відкрила виконавчі провадження: ВП №62213983 за вимогою Ф-4837-50У від 07.06.2019; ВП №62680260 за вимогою Ф-4837- 50У від 13.03.2020; ВП №65540642 за вимогою Ф-4837-50У від 09.11.2020. Також виконавчою службою нараховано та стягнуто із нього, позивача, по 10% виконавчого збору за кожним із виконавчих проваджень та витрати на проведення виконавчих дій на загальну суму 4 525,72 грн.
Він, позивач, оскаржив незаконність дій ГУ ДПС у Полтавській області до Полтавського окружного адміністративного суду, який:
1)         рішенням від 09.03.2021 у справі №440/743/21, залишеним без змін постановою Другого Харківького апеляційного суду від 01.07.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 07.06.2019 №Ф-483750У про сплату боргу в сумі 21 030,90 грн;
2)         рішенням від 09.08.2021 у справі №440/6039/21, залишеним без змін постановою Другого Харківського апеляційного суду від 08.12.2021, визнано протиправною та скасовано вимогуГУ ДПС у Полтавській області №Ф-483750У від 13.03.2020 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 8 262,54 грн;
3)         рішенням від 04.10.2021 у справі №440/7706/21, залишеним без змін постановою Другого Харківського апеляційного суду 20.01.2022, визнано протиправною та скасовано вимогуГУ ДПС у Полтавській області №Ф-483750У від 09.11.2020 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 6 295,30 грн.
       Отже, виконання податкових вимог державною виконавчою службою у зв`язку з їхнім скасуванням є незаконним, проте стягнення продовжувалося до його повного виконання, оскільки відповідач заяву про припинення стягнення до виконавчої служби не надав.
       22.11.2021 йому надано відповідь на звернення, в якій вказано, що стягнення за виконавчим провадженням зупинено у жовтні 2021 року, залишок нестягнутої суми становить: 21 030,90 (виставлена сума) – 18 880,61 (стягнута сума) = 2 150,29 грн.
       Такими діями та рішеннями відповідач заподіяв йому збитків у вигляді додаткових витрат, яких він поніс унаслідок незаконного стягнення з його пенсії, як єдиного джерела доходу. Він опинився у скрутному становищі, оскільки у 2019 році, перенісши надскладний інсульт, вісім місяців був у ліжку, втратив роботу. Для реабілітаційного лікування йому необхідні були значні кошти на ліки, унаслідок чого змушений був шукати додаткові кошти та уклав договір позики з ОСОБА_2 , від якого отримав позику в сумі 40 000,00 грн. на період до закінчення судових процесів із ГУ ДПС у Полтавській області. Відсоткова ставка за користування позиковими коштами за домовленістю сторін склала 35% річних. Наразі, понесені ним додаткові витрати на проценти за користування позикою склали 28 000,00 грн., що підлягають стягненню як матеріальні збитки.
       Зазначає, що грубим та суттєвим порушенням конституційного права на недоторканість майна та положень Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод шляхом незаконного стягнення майна та умисного тривалого неповернення його після винесення остаточних рішень українських судів йому було завдано значних моральних утисків. Завідомо протиправні дії відповідача нанесли йому значних фізичних та душевних страждань, які тривають вже майже два роки, і жодних перспектив їх припинення з боку відповідача не вбачається, страждання продовжуються весь цей час. Усі зазначені фактори викликали психофізичні втрати немайнового характеру, виникли внаслідок душевних та психічних страждань, спричинених неправомірними діяннями з боку відповідача. Вчинки заподіювача відбилися у свідомості позивача та викликали негативну психічну реакцію, шкідливі зміни в охоронюваному благові відобразилися у формі душевного страждання. Але більшість із вказаних елементів емоційного стану він переживає постійно. Це такі почуття, як гнів, злість та образа. Він став дратівливим, прискіпливим та невитриманим. Такі зміни у становищі змусили його докладати значних зусиль для організації свого життя, і вони є визначальним показником настання моральної (немайнової) шкоди. Бо він постійно усвідомлював і зараз усвідомлює себе об`єктом посягання. Тож обсяг переживань зумовлений змінами у його персональному ставленні до власного життєвого укладу, що впливає на зміст правовідносин, у яких він традиційно брав участь. Порушення права, що захищається та охороняється законом, для нього було неочікуваним і поглибило моральні втрати. Одним з головних чинників, які призвели та значно посилили моральні страждання стала неможливість належної стабілізації та реабілітації після перенесеного серйозного захворювання. Замість того, щоб проходити реабілітаційні процедури та адаптуватися до життя після перенесеної хвороби, він змушений тривалий час оббивати пороги судів, і це завдає значний додатковий дискомфорт.
       Наявність указаної моральної (немайнової) шкоди постійно викликає у позивача негативний стан, пов`язаний із душевними чи фізичними стражданнями. Таким чином, нанесена неправомірним діянням відповідача - ГУ ДПС в Полтавській області моральна шкода полягає у психічних переживаннях у зв`язку з неможливістю усунення несправедливості, та як наслідок, у порушенні стосунків з оточуючими людьми. 
       Розмір нанесеної моральної шкоди оцінює у 700 000,00 грн. та просить стягнути з ГУ ДПС у Полтавській області.
       23.05.2022 позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути із відповідачів 77 964,17 грн. матеріальної шкоди та 1 400 000,00 грн. моральної шкоди./а.с.131/
       Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 25.08.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу держави – задоволено частково.
       Стягнуто з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 77 964,17 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 70 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 147 964,17 грн., завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області.
       Судовий збір віднесено на рахунок держави.
       Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що зважаючи на те, що рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі №440/743/21; від 14.07.2021 у справі №440/6039/21 та від 04.10.2021 у справі №440/7706/21 визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки), тому усі стягнені кошти за вказаними вимогами повинні бути повернуті ОСОБА_1 , а це 35 588,74 грн. (борг по вимогах), 4 525,72 грн. (за обслуговування виконавчого процесу). Крім того, позивачем надано до суду копію договору позики від 08.07.2020, згідно якого ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 40 000,00 грн. під 35% річних. Надання грошей у борг також підтверджено у судовому засіданні свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
       Районний суд визнав вірним розрахунок позивача щодо стягнення із відповідача витрат у сумі 28 000,00 грн. на відшкодування відсотків за користування коштами, отриманих у борг, оскільки такі витрати не були б понесені позивачем у разі відсутності порушення його прав щодо відрахування частини пенсійних виплат на погашення боргу за вимогою ГУ ДПС у Полтавській області.
       Враховуючи, що судовими рішеннями доведено неправомірність дій ГУ ДПС у Полтавській області, які полягали у протиправності повторного нарахування та стягнення із ОСОБА_1 . ЄСВ, керуючись принципом розумності та справедливості, а також враховуючи суть спірних правовідносин, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги щодо моральної шкоди, визначивши до відшкодування 70 000,00 грн. В той же час позивачем не доведено факту спричинення будь-якого виду шкоди ГУ ДКСУ в Полтавській області, тому у задоволенні позову в цій частині відмовив за недоведеністю.
       Із рішенням не погодилися сторони та кожна з них подала апеляційну скаргу.
       25.09.2023 до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення по справі, неналежність та недопустимість доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог до ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області відмовити в повному обсязі.
       Посилаючись на правовий висновок ВП ВС від 12.03.2019 у справі №920/715/17, зазначає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконого накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Застосовуючи названі норми, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       Зазначає, що визначальною ознакою правових підстав відшкодування моральної шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Тоді як позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди.
Звертає увагу, що відповідно до висновку ВП ВС у справі №910/23967/16 необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, не допускається стягнення з Державної казначейської служби України моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.
03.10.2023 до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Головного управління ДПС у Полтавській області. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Посилаючись на норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №197/1330/14-ц, доводить, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державеної влади, органу влади автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих склдадових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Звертає увагу суду, що зі змісту позовної заяви та ухвал Полтавського окружного адиміністративного суду у справах №440/743/21, №440/6039/21, №440/7706/21 позивач ОСОБА_1 звернувся до адмінітсратвиного суду з вимогами проскасування вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску відповідно 01.02.2021, 08.06.2021, 12.07.2021, а про існування таких вимог дізнався лише 25.01.2021. Наведене свідчить, що надані позивачем лист КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04.11.2021 №01-1976 про підтвердження перебування на лікуванні у лікаря невролога в період з 03.03.2019 по 27.06.2019 та з 18.07.2019 по 12.12.2019, як і договір позики від 08.11.2020, не можуть бути належними доказами підтвердження негативних змін у житті позивача від дій ГУ ДПС у Полтавській області щодо винесених вимог від 07.06.2019 № Ф-4837-50У від 13.03.2020 №Ф-4837-50У, від 09.11.2020 №Ф-4837-50У, оскільки зазначені в них обставини виникли до 25.01.2021.
Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, зокрема, доказів заподіяння йому душевних страждань, спричинених протиправним рішенням відповідача, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних сттраждань або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправних дій відповідача, оскільки про дії ГУ ДПС у Полтавській області ОСОБА_1 дізнався вже після перебування на лікуванні.
Звертає увагу, що сама наявність судового рішення про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади не може бути підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Наявність у відповідача ряду захворювань та перенесення інсульту не сідчить про наявність причинного зв`язку з їх виникненням та діями відповідачів, зазначеними позивачем, як протиправними.
Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які зумовили негативні зміни у його житті. Ним не обгрунтовано та не підтверджено розмір, як заявленого в позові відшкодування, так і визначеного оскаржуваним рішенням суду.
Заперечує стягнення 77 964,17 грн. в рахунок матеріальної шкоди, оскільки кошти за вимогами стягувалися безпосередньо органом державної виконавчої служби, тоді як жодного позову до Шевченківського ВДВС у м.Полтаві ОСОБА_1 не заявлено. Крім того, зі стягнутих судовим рішенням коштів 40 000,00 грн. – кошти, надані позивачу його знайомим ОСОБА_2 за договором позики від 08.11.2020 із відсотками за користування, тобто до моменту обізнаності позивача про існування вимог про сплату боргу.
16.11.2023 до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій він оскаржив рішення в частині позову, яка судом першої інстанції не задоволена.
Посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у позові щодо обгрунтування своїх вимог, доводить, що податковий орган своїми діями щодо неправомірних податкових вимог щодо нього, навіть після остаточного вирішення адміністративних справ за його позовами, продовжував заподювати йому моральні страждання, не здійснюючи коригування стану заборгованості та не повертаючи безпідставно отримані з його пенсії кошти. 
Зазначає, що унаслідок постійної необхідності захищати свої права від протиправних посягань на них з боку відповідача та нервових стресів у цих процесах, а також – постійного перебування під пресом необгрунтованих податкових вимог, 03.03.2021 переніс повторний інсульт та до кінця жовтня 2021 року перебував на лікарняному, але змушений приймати участь у судах. Це призвело до руйнування усіх його життєвих планів,а завідомо протиправні дії відповідача нанесли йому значних фізичних та душевних страждань. Істотність вимушених змін у способі життя він оцінює, як досить значну. Рівень глибоких страждань, описаний у позовній заяві, підтверджений ним при допиті в суді в якості свідка, а також іншими допитаними судом свідками. 
За таких обставин вважає помилковим визначення районним судом моральної шкоди в розмірі 70 000,00 грн., що є недостатньою компенсацією заподіяної йому моральної шкоди. Тому наполягає на зміні судового рішення в цій частині та стягненні 1 400 000,00 грн. моральної шкоди.
03.01.2024 до апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській області, який просив залишити без задоволення, наполягаючи на обґрунтованості заявлених ним позовних вимог. 
В суді апеляційної інстанції представники ГУ ДПС у Полтавській області – Набока В.А. та ГУ ДКС України у Полтавській області – Ткаченко А.М. доводи власних апеляційних скарг підтримали, наполягаючи на їх задоволенні. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечили, просили залишити її без задоволення.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгяді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.
Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року №Ф-4837-50У, ГУ ДПС у Полтавській області повідомляє ОСОБА_1 про його заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21 030,90 грн. та вимагає сплатити недоїмку упродовж 10 календарних днів з дня одержання на рахунок органу доходів і зборів, відкритому у відповідному органі Казначейства./а.с.11/
Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2020 року №Ф-4837-50У, ГУ ДПС у Полтавській області вимагало від ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 8 262,54 грн./а.с.10/
Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2020 року №Ф-4837-50У, ГУ ДПС у Полтавській області вимагало від ОСОБА_1 сплати заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 19 114,74 грн./а.с.12/
Постановами державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) відкрито виконавчі провадження:
-         ВП №62213983 від 05.06.2020 - за вимогою від 07.06.2019 №Ф-4837-50У./а.с.13/;
-         ВП №62680260 від 08.08.2020 - за вимогою від 13.03.2020 №Ф-4837-50У./а.с.14/;
-         ВП №65540642 від 24.05.2021 - за вимогою від 09.11.2020 №Ф-4837-50У./а.с.15/.
Згідно інформації, викладеної у листі №101648 від 22.11.2021 Шевченківським ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), по вказаних виконавчих провадженнях за податковими вимогами із ОСОБА_1 стягнуто наступні суми: ВП№62213983 – борг у розмірі 16 477,52 грн.; виконавчий збір – 2 103,09 грн.; вирати на проведення виконавчих дій – 300,00 грн., а всього стягнуто коштів на суму 18 880,61 грн.; ВП №65540642 – борг у розмірі 6 295,30 грн.; виконавчий збір – 629,53грн.; витрати на проведення виконавчих дій – 366,85грн., а всього стягнуто коштів на суму 7 291,68 грн.; ВП№62680260 – борг у розмірі 8 262,54 грн.; виконавчий збір - 826,25 грн.; витрати на проведення виконавчих дій – 300,00 грн., а всього стягнуто коштів на суму 9 388,79 грн./а.с.17/
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.03.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 (справа №440/743/21), визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4837-50У від 07.06.2019./а.с.18-21/
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 (справа №440/6039/21), визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4837-50У від 13.03.2020./а.с.22-24/
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2022 (справа №440/7706/21), визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4837-50У від 04.10.2021./а.с.25-27/
Згідно листа КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04.11.2021 за вих.№01-1976 ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» у лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03.03.2019 по 27.06.2019 та з 18.07.2019 по 12.12.2019, що підтверджується виданими листками непрацездатності./а.с.7/
Відповідно до листа КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04.11.2021 за вих.№01-1977, ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» у лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період із 03.03.2021 по 28.10.2021, що підтверджується виданими листками непрацездатності./а.с.7/
08.07.2020 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого останній одержав від позикодавця позику в сумі 40 000,00 грн. зі сплатою 35% за користування коштами./а.с.8/
Свідок ОСОБА_3 , племінник позивача, у судовому засіданні пояснив, що останні роки (із 2020 року) із ОСОБА_1 значно погіршилися стосунки, оскільки він постійно говорить тільки про те, що йому винні гроші і зовсім не говорить на вільні теми. У нього постійно болить голова та погіршився стан здоров`я, що родичі пов`язують із ситуацією із грошима.
Свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що тривалий час спілкується із позивачем та йому відомо, що у нього у березні 2021 року трапився повторний інсульт. Також він знає про те, що податковою із нього здійснювалося повторне примусове стягнення Єдиного соціального внеску, що у подальшому, відповідно до рішень судів визнано незаконним. Оскільки ОСОБА_1 , у зв`язку із обставинами, що склалися, потребував додаткових грошей, він, свідок, 08.07.2020 надав йому у борг 40 000,00 грн. із власних заощаджень зі сплатою 35% річних. Кошти потрібні були на лікування, оплату процедур реабілітації, а позивача обмежили в отриманні нарахованої пенсії, тому це була вимушена міра. ОСОБА_1 за весь цей час сплачував відсотки за користування отриманими коштами, але сам борг ще не повернув.
ОСОБА_1 , допитаний у судовому засіданні як свідок, пояснив, що обмеження його у сумі отримуваних коштів значно вплинуло на його психологічний стан. Він відчував несправедливість цієї ситуації та тривалий час був змушений «судитися» для відновлення своїх порушених прав. Додатковий дискомфорт також спричинила необхідність позичити гроші, оскільки наявних не вистачало на придбання ліків та реабілітаційних процедур, унаслідок чого поніс додаткові витрати на сплату відсотків за договором позики. Погіршилися сімейні взаємовідносини, оскільки роздратованість ситуацією важко контролювати.
Частково задовольняючи позов та стягуючи з Держави Україна через Державну казначейську службу 77 964,17 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами ст.22, ч.1 ст.1173 та ст.1212 ЦК України та виходив з того, що податкові вимоги щодо сплати боргу (недоїмки) судовими рішеннями суду адміністративної юрисдикції визнано протиправними та скасовано, тому кошти, стягнуті за вказаними вимогами повинні бути повернуті ОСОБА_1 , а саме, 35 588,74 грн. (борг по вимогах), 4 525,72 грн. (за обслуговування виконавчого процесу). Із урахуванням договору позики та одержання позивачем від ОСОБА_2 40 000,00 грн. позики під 35%, понесені позивачем витрати по оплаті відсотків у розмірі 28 000,00 грн. за користування коштами були вимушеними унаслідок порушення його прав та також підлягають відшкодуванню.
Враховуючи неправомірність дій ГУ ДПС у Полтавській області, які полягали у протиправності повторного нарахування та стягнення із ОСОБА_1 єдиного соціального внеску, що підтверджено судовими рішеннями адімністративного суду, враховуючи суть спірних парвовідносин, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 70 000,00 грн.
Оскільки позивачем не доведено факту спричинення будь-якого виду шкоди ГК ДКСУ в Полтавській області, тому у задоволенні позову в цій частині відмовив за недоведеністю.
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому колегія суддів виходить із наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина першастатті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 18.09.2023 у справа №582/18/21).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевогосамоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:
моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК Україниє спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставістатті 1173 ЦК України.
Отже, підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - шкодою.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов:наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20, від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц, зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК Українита змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
       У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №753/15095/17).
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
       Так, позивач, реалізуючи належні йому процесуальні права, пред`явив позов не до Держави Україна, а до ГУ ДПС у Полтавській області та ГУ ДКС України у Полтавській області просивши стягнути із них 77 964,17 грн. матеріальної шкоди та 1 400 000,00 грн. моральної шкоди./а.с.131/
Відповідно до висновку ВП ВС у справі №910/23967/16, необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, не допускається стягнення з Державної казначейської служби України моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.
       Отже, територіальний орган ДКС не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а у відповідності до статті 25 БК України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, про що позивач не заявляв.
       Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (п.41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц).
       Відтак, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ГУ ДКС України у Полтавській області щодо недопустимості стягнення з Державної казначейської служби України моральної та матеріальної шкоди, оскільки ДКС не є належним відповідачем у справі, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити. 
       Стосовно стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів враховує наступне.
       У частинах першій, третій, четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, за правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       У справі, що переглядається установлено наявність чинних судових рішень адміністративного суду, якими визнано протиправними та скасовано вимоги до ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) за Єдиним соціальним внеском: №Ф-4837-50У від 07.06.2019, №Ф-4837-50У від 13.03.2020 та №Ф-4837-50У від 04.10.2021. Установлені такими рішеннями суду обставини є преюдиційними, оскільки протиправінсть дій ДПС при прийнятті таких рішень безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що знайшло своє відображення у їх мотивувальній частині. 
       Відповідачем указані обставини не спростовані, а тому факт спричинення матеріальної шкоди є доведеним та не може бути виправлений шляхом лише констатації судом факту порушення, оскільки передувало скасуванню вимог про сплату боргу їх примусове виконання органом ДВС, унаслідок чого із позивача було стягнено як суму боргу, так і витрати виконавчого провадження, які у загальному розмірі 35 861,08 грн., підлягають стягнення на користь позивача із ГУДПС у Полтавській, як органу, діяннями якого завдано шкоду. 
       Доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у Полтавській щодо відсутності позову до Шевченківського ВДВС у м.Полтаві, як органу, яким стягувалися кошти за вимогами, колегія суддів відхиляє, оскільки, наведене є процесуальним правом позивача, а не суду, тоді як органом ДВС забезпечувалося примусове виконання чинних виконавчих документів, стягувачем за якими є саме ДПС. При цьому правомірність виконавчих дій органів ДВС сторонами не оскаржувалася. 
       Разом із цим, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо підставності відшкодування матеріальної шкоди у вигляді позики та процентів за користування нею, обгрунтованих наявністю самої лише копії договору позики та показаннями його сторін, як свідків.
       Як раніше наголошувалося, саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020, яка є обов`язковою для врахування, проте залишена поза увагою судом першої інстанції, який постановив рішення в цій частині виключно на підставі показань позивача та свідка, якому відомі такі обставини зі слів самого позивача, що ставить під сумнів їх об`єктивність та достовірність. 
Інших належних та достовірних доказів на підтвердження того, що боргові зобов`язання позивача зумовлені саме протиправними діями ГУ ДПС України в Полтавській області, позивачем не надано,а отже підстав їх стягнення як матеріальної шкоди, колегія суддів не вбачає, а тому в цій частині вимоги апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. 
Стосовно стягнення моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне. 
       У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
       Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду по справі №464/3789/17 від 10.04.2019 та Великої Палати Верховного Суду по справі №180/1560/16-а від 08.04.2020, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Із матеріалів справи убачається, що позивач пов`язує порушене право із незаконним здійсненням нарахування та позасудовим стягненням з нього коштів недоїмки з Єдиного соціального внеску за період із 2017 року по 3 квартал 2020 року на загальну суму 35 588,74 грн., заявивши до стягнення моральну шкоду в розмірі 1 400 000,00 грн., обгрунтовуючи такий розмір стягнення погіршенням стану здоров`я та взаємовідносин з оточуючими і близькими, потребі судового захисту задля відновлення порушеного права. 
Постановлений до стягнення розмір моральної шкоди у 70 000,00 грн. оскаржений сторонами і доводи відповідача ГУ ДПС України в Полтавській області щодо безпідставності їх стягнення знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Так, викликані протиправними діями відповідача емоції позивача хоча і були негативними, проте, з огляду на його тривалу професійну діяльність, як адвоката, їх не можна трактувати як страждання або приниження. Натомість реалізація ним професійних якостей задля вирішення в судовому порядку спору щодо доцільності сплати Єдиного соціального внеску не можна трактувати як «тривалий час оббивав пороги судів». До того ж порушене право позивача було відновлено і в цій справі йому компенсовано пов`язану із цим матеріальну шкоду, підтверджену доказами (35 588,74 грн.), розмір якої є не співмірним ні із заявленим до стягнення - 1 400 000,00 грн., ні постановленим районним судом- 70 000,00 грн. Такі його висновки суперечать позиції ВП ВС від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, за змістом якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Цитоване судом першої інстанції рішення ЄСПВ «Ромашов проти України» застосовано ним вибірково, оскільки за таким рішення підставами відшкодування стало невиконання остаточного судового рішення у справі заявника, а також відсутність ефективного засобу захисту у зв`язку із цим. Відтак, фактичні обставини справи є відмінними від спірних, а тому підстави відшкодування моральної шкоди мають грунтуватися на доказах, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано та не надано доказів спричинення йому моральної шкоди у розумінністатті 23 ЦК України, оскільки надані ним докази на підтвердження погіршення стану здоров`я передують подіям, із якими позивач пов`язує порушене право та не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача. Тоді як показання самого позивача, допитаного в якості свідка, а також свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , племінника позивача, є малоінформативними та суб`єктнивними, такими, що зводяться до припущень щодо обставин справи. 
Інших доказів на підтвердження вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема, руйнування усіх його життєвих планів, істотності вимушених змін у способі життя, позивачем не надано. 
Решта доводів апеляційної скарги позивача є ідентичними підставам звернення до суду, не ґрунтуються на доказах та законі, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися рішення суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, тоді як апеляційна скарга ГУ ДКС України в Полтавській області - підлягає задоволенню, а ГУ ДПС в Полтавській області - частковому задоволенню; рішення районного суду слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову та стягнення із ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 шкоди у розмірі 35 861,08 грн. У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити. 
Керуючись ст.ст.367,368, 376, ст.ст.381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області – задовольнити.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Полтавській області - задовольнити частково.
Рішення Октябрького районного суду м.Полтави від 25 серпня 2023 року – скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
       Стягнути із Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на користь ОСОБА_1 35 861,08 грн.
       У задоволенні інших позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05.02.2024.

Головуючий суддя                                                         Л.І. Пилипчук

Судді                                                                         О.І. Обідіна

                                                                       О.В. Чумак