ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2924/24 Справа № 205/9735/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       28 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку у зв`язку з неможливістю сумісного проживання без надання іншого житлового приміщення, - 

В С Т А Н О В И В: 

               У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з будинку у зв`язку з неможливістю сумісного проживання без надання іншого житлового приміщення. 
               В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона разом з її чоловіком – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , володіли будинком АДРЕСА_1 на праві приватної власності, в якому крім неї на теперішній час зареєстрований та інколи проживає їх син – відповідач у справі. Вказує, що відповідач потягом тривалого часу веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до вищевказаного будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, вимагає у неї гроші, які витрачає на алкогольні напої, принижує її перед сусідами і родичами. Посилається на те, що за життя ОСОБА_3 відповідач над ним знущався та ображав нецензурною лайкою, погрожував вбивством і бив батька, але за його життя вони не звертались до поліції, оскільки сподівались, що ОСОБА_2 змінить свою поведінку на краще. Зазначає, що відповідача на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було позбавлено батьківських прав щодо його дочки, він не працював, аліменти не сплачував і жив за їх з батьком рахунок, ніколи не сплачував комунальні платежі, а також ними була сплачена заборгованість відповідача за аліментами. Вказує на те, що всі надані суду докази ганебної поведінки відповідача підтверджують ту обставину, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим її проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу по відношенню до нього виявились безрезультатними. Зазначає, що в утриманні вищевказаного будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає їй матеріальних збитків. 
               Враховуючи вищевикладене, позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просила виселити за неможливістю сумісного проживання без надання іншого житлового приміщення відповідача з належного їй на праві приватної власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
               Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку за неможливості сумісного проживання без надання іншого житлового приміщення, відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та виключити з установчої частини рішення суду деякі абзаци, які, не її думку, не стосуються предмета спору.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. 
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 17 квітня 1987 року Ленінським районним відділом комунального господарства Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів (т. 1 а. с. 8). 
               Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №895, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т. 1 а. с. 11).
               Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №11915, виданої 26 жовтня 2021 року відділом обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (уповноважений власник); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син) (т. 1 а .с. 9).
               Звертаючись до суду, позивач просила виселити з вищевказаного будинку відповідача з підстав неможливості сумісного проживання, у зв`язку з чим надала суду постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року у справі №205/4143/21, яка набрала законної сили 25 червня 2021 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 01 травня 2021 року о 22 год. 00 хв. ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_1 ) погрожував фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою свою матір ОСОБА_1 , чим вчинив насильство в сім`ї (т. 1 а. с. 13).
               Також в матеріалах справи наявні тимчасові заборонні приписи від 29 вересня 2021 року та 20 лютого 2022 року щодо ОСОБА_2 у зв`язку зі вчиненням ним домашнього насильства 27 серпня 2021 року та 20 лютого 2022 року щодо ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 26, 143).
               З відповідей ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області №43.3/3111ЄО від 05 жовтня 2021 року, №43.3/3520ЄО від 09 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 за вчинення сварок був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (протоколи ВАБ №827075 від 01 вересня 2021 року, ВАБ 854926 від 01 жовтня 2021 року) (т. 1 а. с. 27, 88).
               В матеріалах справи наявна постанова Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року у справі 205/8373/21, яка набрала законної сили 15 листопада 2021 року, якою було закрито провадження щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення ( т. 1 а. с. 77-78).
               Також в матеріалах справи наявна постанова Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року у справі №205/2439/22, яка набрала законної сили 31 травня 2022 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 20 лютого 2022 року о 20 год. 30 хв. ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_1 ), перебуваючи у п`яному вигляді, вчинив домашнє насильство щодо своєї матері ОСОБА_1 , а саме, ображав її нецензурною лайкою, штовхав, хапав за руки (т. 1 а. с. 191).
               Крім того, постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2022 року у справі №205/3607/22, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрала законної сили 30 серпня 2022 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 20 травня 2022 року о 19 год. 00 хв. ОСОБА_2 , будучи особою раніше підданою адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 протягом року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , виражався нецензурною лайкою в бік матері ОСОБА_1 , чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру (т. 1 а. с. 216-220).
               В матеріалах справи також наявний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року у справі №205/3636/22, який залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрав законної сили 20 липня 2023 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, за заподіяння 20 травня 2022 року тілесних ушкоджень ОСОБА_4 (т. 2 а. с. 95-100).
               Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач є її сином, який зареєстрований за вищевказаною адресою з 28 березня 1992 року.
               Крім того, на час спору у вказаному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає позивач, а відповідач мешкає за іншою адресою.
               Допитана в якості свідка за її згодою позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції підтвердила, що відповідач проживав у вищевказаному будинку до 20 травня 2022 року, зараз не проживає та не має доступу до будинку.
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що у даному спорі відсутні підстави для виселення відповідача, що фактично може стати втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції.
               Суд виснував, що матеріали справи дійсно мають докази, які підтверджують систематичні дії відповідача, направлені на вчинення психологічного насильства по відношенню до позивача, при цьому, судом встановлено, що відповідач з травня 2022 року фактично не проживає в будинку за адресою його реєстрації, виселити з якого просить позивач, а також не має до нього доступу.
               Крім того, судом встановлено, що відповідач фактично залишається спадкоємцем після смерті його батька — ОСОБА_3 , який був співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
               Виселення відповідача, який чинить порушення правил користування жилим приміщенням не відповідатиме вимогам ст. 47 Конституції України, а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
               Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.
               За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
               Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
               Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
               Згідно із ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).
               Статтею 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
               Частинами 1, 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
               Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
               Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
               У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»).
               Отже, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.
               Колегія суддів зауважує, що виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло. Враховуючи встановлені судом обставини, ОСОБА_2 з 1992 року набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї власників.
               Отже, у даному випадку, по своїй суті втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 , не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у його право на повагу до його житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати житла, отже необхідного балансу між метою, якої необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. Право користування відповідачем ОСОБА_2 вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому виселення ОСОБА_2 із вказаного будинку буде невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. 
               Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
               Відповідно до висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
               Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи наявні допустимі та достатні докази можливості виселення відповідача не можуть бути прийняті до уваги з огляду на вищезазначені вимоги закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
               Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково вдався в обставини права на спадкування відповідача, що не було предметом спору у даній справі є безпідставними, оскільки як вбачається з тексту рішення суду, суд першої інстанції лише посилався на обставини спадкування як на підстави для обґрунтування рішення суду про відмову у виселенні відповідача. Жодних фактичних обставин, які б не стосувалися предмету спору, судом встановлено не було, в тому числі і будь-якого права власності відповідача у будинку.
               Крім того, як видно з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №205/10094/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення відповідача від права на спадкування, на яку посилалась позивачка під час обґрунтування позову та апеляційної скарги, наявна постанова апеляційного суду від 17 січня 2024 року, якою залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2023 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування відмовлено. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття.
               Таким чином, наразі не існує рішення суду про усунення ОСОБА_2 від спадкування, а тому посилання суду першої інстанції на обставини спадкування, як на такі, що обґрунтовують неможливість виселення відповідача не є неправомірними та не є виходом за межі позовних вимог.
               Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що відповідач не приймав участі у сплаті комунальних послуг за утримання вищевказаного будинку, також не є підставою для виселення відповідача, оскільки за наявності таких обставин позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача частини сплачених нею комунальних послуг та витрат на утримання будинку.
               Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 не стосуються предмета спору, скаржниця вдається до оцінки моральних якостей відповідача, подробиць їх сімейного життя з минулого тощо, а тому такі доводи не можуть бути прийняті до уваги.
               Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, деякі доводи апеляційної скарги також були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають. 
               Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
               Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
               Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.                 Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко