ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3360/24 Справа № 758/1366/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів — Барильської А.П., Макарова М.О. 
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1  до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів за вкладом і моральної шкоди, - 

в с т а н о в и л а:

       У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа – товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі – ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів за вкладом та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 03 лютого 2014 року вона через свого представника ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу (депозиту) за програмою «Стандарт» в іноземній валюті. На виконання умов цього договору банк прийняв, а вкладник передала в управління банку грошові кошти у сумі 17 405,37 доларів США строком на 6 місяців включно, зі сплатою процентів.
       Вказувала, що влітку 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, її рахунки було заблоковано, нарахування відсотків припинено. Вона через свого представника зверталася до відповідача з вимогою повернення внесених на рахунок грошових коштів та виплати процентів, однак її вимогу банк не виконав.
       Посилаючись на те, що такі дії відповідача є незаконними і їй фактично завдана майнова та моральна шкода, тому, з урахуванням неодноразових заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, остаточно просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь: суму залишку вкладу у розмірі 17 405 доларів США, проценти за користування коштами 2 058,56 доларів США, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань 751 373,85 долари США, а всього 770 837,41 доларів США.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді суми залишку вкладу в сумі 17 405 доларів США, відсотки за користування вкладом в сумі 2 058,86 доларів США і пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 17 405 доларів США, а всього – 36 868,86 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 280 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ “ПриватБанк”, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
       Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи. Наголошує на тому, що вони є неналежним відповідачем, оскільки боржником є саме ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору переведення боргу без номеру від 17 листопада 2014 року. Вказували про свою незгоду зі стягненням відсотків за користування вкладом у сумі 2 058,86 доларів США, оскільки є незрозумілим це 3% на підставі ст.625 ЦК України, чи все ж таки відсотки за користуванням вкладом, які становлять не 3%, оскільки у цьому випадку застосовується відсоткова ставка “На вимогу”. Також вони незгодні із стягненням пені у сумі 17 405 доларів США, оскільки пеня стягується виключно у гривні, крім того, судом невірно застосовано норму ч.3 ст.551 ЦК України в частині її зменшення. 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
       Постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з врахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_1 , уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір банківського вкладу (депозиту) за програмою «Стандарт» в іноземній валюті.
       На виконання умов цього договору банк прийняв, а ОСОБА_1 (вкладник) передала в управління банку грошові кошти у сумі 17 405,37 доларів США строком на 6 місяців включно зі сплатою процентів. Термін повернення суми вкладу з нарахованими відсотками – 04 серпня 2014 року.
       17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу.
       Згідно з пунктом 1 цього договору визначено, що на підставі згоди кредиторів, яка отримана банком шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, викладених на сайті Банку :https://privatbank.ua/terms/, що є невід`ємною частиною до цього договору, Банк переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань з виплати грошових коштів, які виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування відповідно до переліку (додаток №1). Зобов`язання з виплати грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування відповідно до переліку (додаток №1), які укладені структурними підрозділами банку, що здійснюють діяльність на території АР Крим.
       У пункті 3 такого договору, зазначено, що протягом одного дня з моменту укладення цього договору банк зобов`язується перерахувати ТОВ «ФК «Фінілон» грошові кошти, розміщені кредиторами на підставі договорів у розмірі відповідно до додатку №1. Переказ грошових коштів здійснюється в гривні за курсом відповідно іноземної валюти до гривні, встановленим Національним банком України на дату укладення договору.
       Згідно з пунктом 4 такого договору, з моменту набрання чинності цим договором, ТОВ «ФК «Фінілон» бере на себе зобов`язання банку і є боржником за договорами відповідно до Додатку 1.
       Відповідно до пункту 5 такого договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.
       Згідно з витягом від 08 липня 2020 року з додатку №1 (Реєстр кредиторів) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, у переліку кредиторів банку наявна ОСОБА_1 , а розмір коштів, який переведений банком на ТОВ «ФК «Фінілон», становить 17 418,14 доларів США та складається із суми вкладу та нарахованих відсотків.
       18 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» підписали додаткову угоду до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, у якій погодили внести зміни до пункту 3 договору, виклавши його у такій редакції: «Протягом двадцяти днів з моменту укладення цього договору банк зобов`язується перерахувати ТОВ «ФК «Фінілон» грошові кошти, розміщені кредиторами на підставі договорів в розмірі відповідно до Додатка №1. Переказ грошових коштів здійснюється у гривні за курсом іноземної валюти до гривні, встановленим Національним банком України, на дату такого переказу».
       Крім того, судами встановлено, що у пункті 1.1.7.58 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» та викладених в редакції від 01 червня 2014 року, визначено, що у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності банку на цій території клієнт зобов`язується з`явитися в структурний підрозділ банку, розташований на материковій частині України, для здійснення банком дій щодо уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення клієнта, та надати в банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому у РФ м.Москва, Верхній Таганський глухий кут,4, довідку про відсутність виплат грошових коштів клієнту – фізичній особі. Водночас клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31 грудня 2014 року.
       У пункті 1.1.7.59 цих Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що у разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених пунктом 1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов та правил. При необхідності отримання банком згоди від клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються статтею 205 ЦК України (мовчазна згода).
       На підставі зазначених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, 30 січня 2015 року на офіційному сайті банку за посиланням: https://conditions-and-rules. Privatbank.ua/news/74/?lang=ru було розміщене повідомлення для клієнтів банку з таким змістом: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення" Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з банком. У разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору клієнта з банком буде здійснюватись з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Фінілон", що розташоване в м.Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги,32. У разі незгоди клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення клієнт направляє банку в строк до 15 лютого 2015 року. Ненадання клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення банком переводу боргу по договорам клієнта на товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінілон», зі згоди клієнта».
       Після окупації АР Крим позивачка проживала за межами території України, а її довірена особа ОСОБА_1 проживав за місцем своєї реєстрації в м.Донецьк.
       На той час, коли спливав термін вкладів, почалися бойові дії, банки припинили свою діяльність, пошта також фактично не працювала вже на той час, що унеможливлювало звертання до банку шляхом листування.
       Коли ОСОБА_1 зміг виїхати з зони антитерористичної операції, він неодноразово звертався у різні відділення ПАТ КБ «Приватбанк» в м.Києві та за телефонами "гарячої лінії" 3377 та НОМЕР_1 . Співробітники банку не надавали позивачу ніякої інформації тільки повідомляли, що всі питання знаходяться у стадії вирішення.
       Так, 01 грудня 2014 року довіреною особою ОСОБА_1 було направлено на ім`я відповідача заяву, в якій він просить надати виписки за вкладним рахунком та повернути вклад. У цій заяві ОСОБА_1 просив банк видати екземпляр договору, який було укладено з банком, виписку за рахунком та повернути вклад. Однак ця заява відповідачем була проігнорована, що є порушенням норм Цивільного законодавства та Закону України «Про звернення громадян».
       У березні 2015 року відповідач надіслав ОСОБА_1 лист №20.1.0.0.0/7-20150310/3889 від 13 березня 2015 року, в якому була інформація, що банк не може виконати вимоги позивача у зв`язку з тим, що відповідач не працює на території АР Крим. Така відповідь відповідача суперечить чинному законодавству України, а також фактичним обставинам справи, т.я. договір укладався з ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться по вул.Набережна Перемоги,50 у м.Дніпропетровськ, таким чином позивач має взаємовідносини не з якимось відділенням в АР Крим, а з самою юридичною особою, яка знаходиться на території підконтрольній державним органам влади України.
       Станом на дату подання позовної заяви відповідачем не сплачено жодної копійки. Загальний залишок вкладу складає 17 405,37 доларів США, який не повернуто до цього часу.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявні договірні правовідносини за договором вкладу, позивач підтвердила внесення грошових коштів на депозитний рахунок, відкритий у банку, тому у відповідача існують зобов`язання щодо повернення вкладникові суми вкладу та відсотків за його користування. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю завдання їй такої шкоди і розміру такої шкоди.
       Колегія суддів не погоджується із рішення суду в частині часткового задоволення позову та погоджується в іншій оскаржуваній відповідачем частині у зв`язку з наступним. 
       Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що належним відповідачем у виниклих правовідносинах є ТОВ «ФК «Фінілон».
       Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
       Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
       В своїй апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу банку на підставі відповідного договору від 17 листопада 2014 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», унаслідок чого товариство стало новим боржником у спірному зобов`язанні.
       Водночас, відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
       Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
       Як свідчить тлумачення статей 520,521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
       Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
       Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
       Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі №175/4639/19 (провадження №61-11582сво21), а також у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 07 листопада 2023 року у справі №757/2801/20-ц.
       На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, у якій, зокрема, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       Колегія суддів наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів надання кредитором ОСОБА_1 згоди на заміну боржника з банку на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому доводи апеляційної скарги в частині того, що належним відповідачем у даній справі є не вони, а ТОВ «ФК «Фінілон», колегія суддів відхиляє.
       Відповідно до положень статей 526,530,598,599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
       Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
       До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).
       Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
       Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
       Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.        Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
       Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.
       У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.
       Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.        
       Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України ).
       Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання(неналежне виконання).
       Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, – у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
       Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.
       Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц(провадження №14-64цс19).
       Матеріалами справи підтверджується, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_1 , уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір банківського вкладу (депозиту) за програмою «Стандарт» в іноземній валюті. На виконання умов цього договору банк прийняв, а ОСОБА_1 (вкладник) передала в управління банку грошові кошти у сумі 17 405,37 доларів США строком на 6 місяців включно зі сплатою процентів. Термін повернення суми вкладу з нарахованими відсотками – 04 серпня 2014 року.
       У зв`язку з чим, до стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає сума у вигляді залишку вкладу в розмірі 17 405 доларів США (у межах заявлених позовних вимог).
       Щодо застосування СТ. 625 ЦК України 
       Так дійсно, коли договір банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цими договорами після закінчення терміну їх дії, у зв`язку з чим на підставі частини другої статті 1070 ЦК України після пред`явлення позивачем вперше вимоги про повернення вкладів підлягають стягненню відсотки за ставкою, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.
       Втім, колегія суддів наголошує на тому, що позивачка фактично заявила вимоги про стягнення з відповідача саме 3% річних за несвоєчасне повернення грошових коштів на підставі ст.625 ЦК України, надавши при цьому відповідні розрахунки та з посиланням на вказану статтю. 
       У зв`язку із чим колегія суддів частково приймає до уваги доводи апеляційної скарги та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки, у межах заявлених нею позовних вимог, 3% річних за період з 05 серпня 2014 року по 11 листопада 2018 року, навівши відповідний розрахунок. 
       За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.
       Вказане узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14цс18), від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). 
       Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає 3% річних від простроченої суми за період з 05 серпня 2014 року (з врахуванням того, що термін повернення вкладу було визначено 04 серпня 2014 року) по 11 листопада 2018 року (у межах заявлених позовних вимог) у розмірі 2 058,60 доларів США, що розраховується за наступною формулою [17 405,37 загальна сума боргу] ? [3% на підставі 625 ЦК України] : 100% : 365 днів ? [1 439 кількість днів прострочення].        
       Щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону №1023-XII.
       У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи до розгляду Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені за частиною п`ятою статті 1 Закону №1023-XII, які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц (провадження №14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права, а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц (провадження №14-184цс20) відступу від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.
       З урахуванням того, що одним з доводів апеляційної скарги було питання щодо розміру стягненої з відповідача пені за частиною п`ятою статті 10 Закону №1023-XII, колегія суддів зазначає наступне. 
       Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
       Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище – певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року по справі №199/3152/20 (провадження №14-224цс21) зауважила, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку – навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.
       Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.
       Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) – це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
       Преамбула Закону України від 12 липня 2001 року №2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон №2664-ІІІ; у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
       Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, – і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
       Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону №1023-ХІІ послуга – це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
       У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із Законом №1023-ХІІ є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.
       Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні законів №2664-III та №1023-ХІІ, але не в розумінні ЦК України.
       За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
       За змістом статті 1 Закону №1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція – це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець – це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
       З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк – їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
       Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).
       У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» — це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.
       При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.
       Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.
       Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц (провадження №14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності – трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
       Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.
       Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону №1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.
       З урахуванням наведеного висновки суду першої інстанції про стягнення з банку пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день за період з 05 серпня 2014 року по 11 листопада 2018 року (в межах заявлених позовних вимог) є хибними. 
       З врахуванням того, що позивачкою до матеріалів справи не було долучено договору банківського вкладу, з якого б вбачалася відсоткова ставка, тобто відсотки, які мали бути нараховані вкладнику на суму вкладу. Сама позивачка не вказувала про те, яка була відсоткова ставка за договором банківського вкладу (депозиту) “Стандарт” в іноземній валюті, колегія суддів позбавлена можливості розрахувати суму пені та стягнути її. 
       За таких обставин, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року в частині часткового задоволення позову та в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді суми залишку вкладу в сумі 17 405 доларів США та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 2 058,60 доларів США, а всього 19 463,60 доларів США. 
       Зважаючи на результат розгляду справи та на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 424,50 грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року в частині часткового задоволення позову та в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 143605700) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) грошові коштів у вигляді суми залишку вкладу у розмірі 17 405 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 2 058,60 доларів США, а всього стягнути 19 463,60 доларів США. 

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь на користь держави судовий збір у розмірі 5 424,50 грн. 

       В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                 Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                 А.П.Барильська 

                                                                        М.О.Макаров