ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 705/1188/21
провадження № 61-5473св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь. О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Головне управління Національної поліції в Черкаській області;
третя особа - Уманська міська державна нотаріальна контора;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трепака Олександра Івановича на постанову Черкаського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - ГУ НП в Черкаській області), третя особа - Уманська міська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з нерухомого майна.
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 та з метою продажу цього майна 01 березня 2021 року він звернувся до Уманської міської державної нотаріальної контори, де в усній формі йому було повідомлено, що на все його майно накладено арешт, а тому вчинити купівлю-продаж зазначеного нерухомого майна неможливо.
 
Постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області Овчаренко М. Г. від 10 квітня 2002 року, в межах розгляду кримінальної справи № 0500200034, було накладено арешт на все його майно, як забезпечення виконання вироку суду щодо можливої конфіскації майна.
 
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2006 року його було визнано винним у вчиненні злочинів та засуджено до позбавлення волі без конфіскації майна.
 
Відповідно до довідки Уманського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09 березня 2021 року № 7708-4, відносно нього виконавчих проваджень не зареєстровано.
 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 березня 2021 року № 247798494 на підставі повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636 Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 травня 2007 року за № 4902242 зареєстровано обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_2 .
 
При постановленні вироку 25 грудня 2006 року Уманським міськрайонним судом питання стосовно майна, яке належить йому на праві приватної власності та на яке постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року було накладено арешт, не вирішено, незважаючи на те, що конфіскація майна не була застосована.
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просивзняти арешт з усього належного йому майна, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі з квартири АДРЕСА_2 , накладений на підставі постанови слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року та повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636, зареєстрований 30 травня 2007 року Уманською міською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1902242.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року у складі судді Піньковського Р. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Знято арешт з майна, що належить ОСОБА_1 , а саме з квартири АДРЕСА_2 , накладений на підставі постанови слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області № 8636 від 30 квітня 2002 року, зареєстрований 30 травня 2007 року Уманською міською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1902242.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач просив скасувати арешт з нерухомого майна, накладений у межах кримінального провадження за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року). Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства. 
 
Накладений арешт на належну позивачу квартиру створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном. Враховуючи неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна   з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право власності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту. Позовні вимоги про скасування арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, тому позов підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу ГУ НП в Черкаській області задоволено. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дослідивши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів щодо нерухомого майна 03 травня 2007 року за № 4902242, помилково врахував постанову слідчого в ОВС СУ УМВС від 10 квітня 2002 року як підставу накладення арешту та не дав належної оцінки тому факту, що арешт було накладено саме згідно з повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636. 
 
Управління Служби безпеки України в Черкаській області не було залучено до участі у справі, хоча саме на підставі повідомлення цього органу від 30 квітня 2002 року № 8636 був накладений арешт на квартиру.
 
Незалучення до розгляду у справі Управління Служби безпеки України в Черкаській області як належного відповідача, за повідомленням якого було накладено арешт на квартиру позивача, та пред`явлення вимоги до ГУ НП в Черкаській області, яке не порушувало прав ОСОБА_1 , є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Трепак О. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21, від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15, а також - не дослідив зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Уманського міськрайонного суду Черкаської області.
 
08 травня 2023 року справа № 705/1188/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 січня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Трепака О. І. мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що жодною нормою КПК України 1960 року не передбачено накладення арешту на майно обвинуваченого за повідомленням будь-якого державного органу, тим більше органом, який не наділений повноваженнями накладати арешт у кримінальній справі та не бере в ній участі.
 
Також, апеляційний суд не врахував, що підставою для накладення арешту на нерухоме майно позивача є саме постанова слідчого, а не повідомлення державного органу про наявність такої постанови та арешту.
 
Вважав, що із завершенням кримінального провадження у формі вироку, яким не застосовано конфіскацію майна засудженого, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені при закінченні кримінального провадження (кримінальної справи), втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися майном.
 
Позивач позбавлений можливості захистити своє право власності на нерухоме майно в інший спосіб ніж шляхом звернення до суду з позовом про зняття арешту, однак суд апеляційної інстанції належним чином не встановив обставин справи та не дав правової оцінки доводам і доказам сторін, тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2023 року ГУ НП в Черкаській області подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.
 
Зазначило, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки права позивача не порушувало та не накладало арешт на майно. При цьому Управління Служби безпеки України в Черкаській області не було залучено до участі у справі, хоча саме на підставі повідомлення цього органу від 30 квітня 2002 року № 8636 був накладений арешт на належну позивачу квартиру.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 , яка складається із квартири № 6 , до складу якої входять: 6-1 кімната площею 17,1 кв. м; 6-2 кімната площею 16,8 кв. м; 6-3 кімната площею 13,5 кв. м; під а-4 підвалу, ганку та сараю, що підтверджується договором обміну від 03 квітня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В. В., зареєстрованим за № 670. 
 
Згідно відмітки у вказаному договорі право власності на 23/100 частини вищезазначеного будинку зареєстровано 09 квітня 2002 року за ОСОБА_1 в реєстровій книзі № 99 за № 6557.
 
Постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року, в межах кримінальної справи № 0500200034 за частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України), яка передбачає конфіскацію майна, для необхідності забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, було накладено арешт на все майно обвинуваченого ОСОБА_1 .
 
Вироком колегії суддів Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2006 року, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 187, частиною другою статті 189 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна.
 
При постановленні судом вироку питання щодо зняття арешту з майна засудженого ОСОБА_1 вирішено не було, що підтверджується інформаційною довідкою, сформованою 11 березня 2021 року за № 247798494 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
 
З вищенаведеної довідки вбачається, що на підставі повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636 Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 травня 2007 року за № 4902242 зареєстровано обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_2 .
 
В довідці Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09 березня 2021 року № 7708-4 зазначено, що згідно даних АСВП (спецрозділ) виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 у відділі не зареєстровано.
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Трепака О. І. підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
 
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
 
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
 
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.
 
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі                     № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи помилково врахував постанову слідчого в ОВС СУ УМВС від 10 квітня 2002 року як підставу накладення арешту та не дав належної оцінки тому факту, що арешт було накладено саме згідно з повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636господарського судочинства.
 
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження                     № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).
 
У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, в тому числі з квартири АДРЕСА_2 , позивач посилався на те, що цей арешт було накладено за правилами КПК України 1960 року на підставі постанови слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року та зареєстровано 30 травня 2007 року Уманською міською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1902242, за повідомленням Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636.
 
За частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі в редакції, чинній на час реєстрації Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 травня 2007 року за № 4902242 обтяження (арешту) на квартиру АДРЕСА_2 ) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.
 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абзац 2 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).
 
Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 364/3657, тут і далі в редакції, чинній на час реєстрації Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 травня 2007 року за № 4902242 обтяження (арешту) на квартиру АДРЕСА_2 (далі - Положення № 31/5), встановлено порядок ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесення (одержання) інформації до (з) нього.
 
Відповідно до пункту 1.1. Положення № 31/5 Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі -Реєстр заборон) - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна.
 
Реєстраторами Реєстру заборон (далі - Реєстратор) є: державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії (пункт 1.5 Положення № 31/5).
 
Згідно з пунктами 2.1.1, 2.1.2 Положення № 31/5 підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є: накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна (додатки 1 - 3), що подається, зокрема, судами (у тому числі третейськими судами) і слідчими органами - у зв`язку з накладенням ними арешту на об`єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту).
 
Пунктом 2.2 Положення № 31/5 визначено, що органи та посадові особи, зазначені в підпунктах 2.1.2 - 2.1.3 пункту 2.1 цього Положення, надсилають Реєстратору в день накладення (зняття) заборони (арешту) заяву встановленого цим Положенням зразка або постанову про арешт (звільнення з-під арешту) майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
 
Відомості про накладені (зняті) заборони та арешти на об`єкти нерухомого майна вносяться Реєстратором до Реєстру заборон у день їх надходження (пункт 2.5 Положення № 31/5).
 
За пунктом 252 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, в редакції, чинній на час реєстрації Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 травня 2007 року за № 4902242 обтяження (арешту) на квартиру АДРЕСА_2 (далі - Інструкція № 20/5), накладання заборони реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації заборон. У цьому самому реєстрі реєструються повідомлення судових і слідчих органів, органів державної податкової адміністрації, а також органів державної виконавчої служби про накладання арешту на нерухоме майно. Про накладені заборони та арешти робиться запис в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна (додаток № 7). Накладені заборони та арешти підлягають обов`язковій реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в порядку, визначеному Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Враховуючи викладене, в оцінці спірних правовідносин, Верховний Суд виходить з того, що в цій справі місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_2 було накладено саме на підставі постанови слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року.
 
Крім того, в матеріалах справи, яка переглядається, повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636 відсутнє і суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Положення № 31/5 та Інструкція № 20/5 не передбачали внесення до Реєстру заборон відомостей на підставі самого лише повідомлення слідчого органу.
 
В постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15, на яку послався заявник в касаційній скарзі, надаючи оцінку аргументам ГУ НП у м. Києві про те, що воно не є правонаступником УМВС, Верховний Суд звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС.
 
За змістом постанови від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21, на яку послався представник ОСОБА_1 - адвокат Трепак О. І. в касаційній скарзі, Верховний Суд відхилив доводи сторони про те, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем. При цьому Верховний Суд виходив з того, що 14 грудня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Уманського МВ УМВС України в Черкаській області (ідентифікаційний код 08676470), постанова якого зазначена, як підстава реєстрації обтяження майна. Наразі територіальним органом Національної поліції в Черкаській області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУ НП в Черкаській області, до складу якого входить відповідний підрозділ поліції в місті Умані.
 
В цій справі  ОСОБА_1 зазначив відповідачемГУ НП в Черкаській області, оскільки саме воно виконує завдання і функції УМВС України в Черкаській області, постановою слідчого якого було накладено арешт на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 . При цьому позивач не посилався на порушення його прав, свобод та інтересів Управлінням Служби безпеки України в Черкаській області.
 
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з незалученням до розгляду у справі Управління Служби безпеки України в Черкаській області як належного відповідача є помилковим.
 
Вищенаведене свідчить про те, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18, та не врахував правових висновків, наведених в постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21, від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15. Тобто заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є обґрунтованими.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трепака Олександра Івановича задовольнити.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 29 березня 2023 рокускасувати, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович