КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/24044/21                                                                           Головуючий у І інстанції - Чередніченко Н.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/3690/2024                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, третя особа: Державне управління справами про визнання незаконними дострокового розірвання договору та дій посадових осіб, визнання права користування приміщенням та припинення дій, - 
 
установив:
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами про визнання незаконними дострокового розірвання договору та дій посадових осіб, визнання права користування приміщенням та припинення дій, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено інвестиційний договір, за умовами якого позивач інвестував власні кошти в реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 ». 
Відповідно до п.1.1 зазначеного договору, позивач зобов`язався на власний ризик та за власні кошти згідно проекту забезпечити реконструкцію зазначеного будинку та створити умови для реалізації інвестиційного проекту відповідно до умов договору. 
За умовами п.п. 3.2.2, 7.1 зазначеного договору, відповідач зобов`язався після закінчення робіт з реконструкції об`єкта передати позивачу в користування реконструйований об`єкт на строк до повного відшкодування здійснених позивачем інвестицій як плати за користування об`єктом згідно розрахунків, що затверджуються ДУС. 
24 листопада 2010 року реконструкцію було закінчено та прийнято в експлуатацію будинок із господарськими спорудами. 
Відповідно до п.п. 4, 5 Акту про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, на підставі п.1.1 інвестиційного договору позивачем були виконані роботи по реконструкції будинку. 
Відповідно до акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію після реконструкції будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями, затвердженого наказом БУ «Конча-Заспа» від 24 листопада 2010 року, сума витрат на реалізацію інвестиційного проекту склала суму в розмірі 8207038,97 грн. 
Внаслідок виконання позивачем своїх зобов`язань за інвестиційним договором 24 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання у користування приміщення для відпочинку у БВ «Конча-Заспа» ДУС. 
За умовами цього договору, відповідач надав, а позивач прийняв в користування будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 323,9 кв.м. 
Зазначений договір набув чинності з моменту його підписання та діє до повного відшкодування витрат інвестора на реалізацію інвестиційного проекту. 
Позивач вказує, що на підставі зазначених договорів у позивача виник обов`язок оплатити реконструкцію зазначеного будинку, а також у позивача виникло право користування вказаним будинком. 
Однак, позивачем було отримано від відповідача повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року, яким було поінформовано про складення акту від 13 липня 2021 року та дострокове одностороннє розірвання інвестиційного договору, починаючи із 23 серпня 2021 року. 
Відповідач змусив позивача звільнити займане приміщення до 20 серпня 2021 року. 
Відповідач мотивував дострокове розірвання інвестиційного договору тим, що позивач самовільно встановив паркан біля будинку, чим порушив п.п. 1.1, 2.4, 3.1.2, 3.1.6 інвестиційного договору та абзацу 1-3 п. 2.11 Порядку надання приміщень і користування ними в БВ «Конча-Заспа», затвердженого розпорядженням керівника ДУС від 18 червня 2019 року №120. 
Позивач вказує, що дострокове розірвання інвестиційного договору та позбавлення його права користування будинком є неправомірним, безпідставним і таким, що порушує положення договорів, закону та прав позивача. 
Останнім не були порушені умови інвестиційного договору, висновки відповідача щодо недотримання позивачем умов договору є надуманими. 
Посилаючись на викладене, а також у зв`язку із сумлінним дотриманням позивачем всіх умов договорів, та незаконними діями відповідача щодо розірвання договору в односторонньому порядку та виселення позивача, останній, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав із даним позовом.
Просив суд, визнати незаконним розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем. 
Визнати інвестиційний договір від 01 вересня 2007 року, укладений між позивачем та відповідачем, таким, що зберігає свою дію. 
Визнати незаконними дії посадових осіб відповідача щодо складення акту від 13 липня 2021 року, повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року, дострокового одностороннього розірвання інвестиційного договору, та вимоги до позивача передати за актом прийому-передачі приміщення будинку АДРЕСА_1 » ДС та звільнити його. 
Визнати за позивачем та членами його родини право користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 на підставі та у відповідності до умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку Державного управління справами від 24 листопада 2010 року, укладених між позивачем та відповідачем. 
Зобов`язати відповідача припинити будь-які дії направлені на обмеження права користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 » ДУС позивачем та членами його родини на підставі інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку Державного управління справами від 24 листопада 2010 року, укладених між позивачем та відповідачем.  
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 01 вересня 2007 року між ним та Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами було укладено Інвестиційний договір, за умовами якого позивач інвестував власні грошові кошти в реконструкцію жилого будинку АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 1.1 вказаного Інвестиційного договору, Інвестор зобов`язується на власний ризик і за власні кошти згідно проекту забезпечити реконструкцію будинку АДРЕСА_1 » Державного управління справами, а відповідач створити умови для реалізації Інвестиційного проекту відповідно до положень цього договору.
Згідно з п.п. 3.2.2, 7.1 Інвестиційного договору, відповідач зобов`язаний після закінчення робіт з реконструкції об`єкта передати в користування позивачу реконструйований об`єкт на строк до повного відшкодування здійснених інвестором інвестицій як плати за користування об`єктом згідно розрахунків, що затверджуються Державним управлінням справами.
Цей інвестиційний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань сторін за цим договором у відповідності з п. 3.2.2 договору.
Для реалізації інвестиційного проекту та проведення робіт з реконструкції, позивачем як замовником із підрядниками було укладено відповідні договори. 
Зокрема, із ТОВ «Будівельна фірма «Контур-М» укладено контракт №10/2008 від 03 березня 2008 року на проведення будівельно-монтажних робіт по будівництву будинку, гаражу, сауни, альтанки, господарської будівлі, улаштуванню паркану та благоустрою території. 
Із ФОП ОСОБА_2 укладено договір №7 від 07 травня 2009 року та доповнення №1 від 02 липня 2009 року на влаштування огорожі.
В порядку передбаченому інвестиційним договором від 01 вересня 2007 року, після завершення будівельних робіт було складено загальний (підсумковий) кошторис щодо видів і вартості виконаних робіт на загальну суму 8207038,97 гри, який погоджено із іідповідачем в особі заступника директора-головного бухгалтера ОСОБА_3., яка діяла на підставі наказу №38 від 24 листопада 2010 року, та затвердила кошторис своїм підписом.
У вказаному кошторисі «Види та вартість виконаних робіт по реконструкції будинку АДРЕСА_1 » в розділ «Найменування торів, робіт» прямо передбачено проведення таких робіт як улаштування паркану та огорожі відповідними підрядниками.
При цьому, після погодження вказаногоуКошторису на загальну суму 8207038,97 грн заступником директора-головним бухгалтером відповідача ОСОБА_3 24 листопада 2010 року було складено акт робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 за результатами проведеної позивачем реконструкції.
В подальшому, на підставі наказу відповідача «Про затвердження акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції» №38 від 24 листопада 2010 року, заступником директора-головним бухгалтером ОСОБА_3. було прийнято на баланс відповідача реконструйований об`єкт (п. 2 вказаного наказу).
В цей же день, 24 листопада 2010 року, сторони в порядку передбаченому інвестиційним договором від 01 вересня 2007 року також склали акт про закінчення реалізації інвестиційного проекту, в якому зафіксували суму витрат на реалізацію інвестиційного проекту в розмірі 8207038,97 грн. 
Згідно п. 2.5 інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року вказані кошти підлягають зарахуванню до витрат інвестора в рахунок оплати за подальше користування будинком АДРЕСА_1 .
Відповідно, після закінчення реалізації зазначеного інвестиційного проекту та чіткого фіксування розміру здійсненої позивачем грошової інвестиції, сторони уклали договір про надання у користування приміщення для відпочинку у Будинку відпочинку ДУС від 24 листопада 2010 року.
На підставі вказаного договору від 24 листопада 2010 року, позивач отримав право користування будинком АДРЕСА_1 в рахунок здійснених ним на загальну суму 8207038,97 грн грошових інвестицій, які в цілому були погоджені відповідачем.
За домовленістю сторін (п. 21 договору), за користування наданим приміщенням користувач здійснює оплату шляхом заліку відповідно до вартості розрахункової плати 1 кв.м. загальної площі на рік, яка щорічно затверджується розпорядженням керівника Державного управління справами.
Таким чином, між сторонами було укладено два договори, за якими у позивача, з одного боку, виник обов`язок оплатити повну вартість проведеної реконструкції будинку АДРЕСА_1 , а з іншого (внаслідок виконання вказаного обов`язку за інвестиційним договором) - виникло право користування цим будинком, про що укладено договір від 24 листопада 2010 року.
В свою чергу, відповідач отримав в оперативне управління, в інтересах держави, реконструйований будинок та зобов`язався забезпечити позивачеві безперешкодне користування ним протягом строку відшкодування здійснених інвестицій.
В той же час, не зважаючи на належне дотримання позивачем умов обох договорів (інвестиційного договору та договору користування), відповідач у непередбачений чинним законодавством України спосіб, з цілком надуманих та необґрунтованих підстав вирішив в односторонньому порядку розірвати інвестиційний договір від 01 вересня 2007 року та позбавити позивача права користування будинком АДРЕСА_1 .
Так, відповідач передав позивачу повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року, в якому зазначив: «За результатами обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території інвентаризаційною комісією Будинку відпочинку «Конча-Заспа» складено акт від 13 липня 2021 року, згідно з яким користувачем будинку АДРЕСА_1 самовільно, без дозволу на укладення угоди встановлено на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 паркан з металевих конструкцій та дерев`яних дощок, в основі якого бетонний фундамент».
У зв`язку із викладеним, відповідач з посиланням на п. 1.1, 2.4, 3.1.2, 3.1.6 інвестиційного договору та абз. 1-3 п. 2.11 Порядку надання приміщень і користування ними в Будинку відпочинку «Конча-Заспа», затвердженого розпорядженням керівника Державного управління справами від 18 червня 2019 року №120, вказав про одностороннє розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року починаючи з 23 серпня 2021 року.
Крім того, в повідомленні №02/301 від 16 січня 2021 року відповідач вимагав від позивача звільнити приміщення будинку АДРЕСА_1 .
Водночас, зазначає, що акт інвентаризаційної комісії від 13 липня 2021 року в день його складення, а також в день вручення позивачу повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року - надано не було.
Оскільки дії відповідача про дострокове розірвання інвестиційного договору в односторонньому порядку та позбавлення позивача права користування будинком є неправомірними, безпідставними і такими, що порушують положення чинних угод, закону та прав позивача, останній звернувся із відповідним позовом до Голосіївського районного суду міста Києва. 
Зазначає, що свою відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував двома висновками, а саме: 
по-перше, тим, що позивач нібито допустив порушення умов інвестиційного договору, зокрема, самовільно встановив паркан на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , межі якого не погодив із відповідачем;
по-друге, що умовами договору між сторонами була погоджена можливість його розірвання в односторонньому порядку, чим відповідач, на думку суду, правомірно скористався.
Апелянт вважає вказані висновки помилковими, з огляду на наступне.
Так, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та наявним доказам зазначив, що підстави для одностороннього та дострокового розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року відповідачем було зазначено у своєму повідомлені №02/301 від 16 липня 2021 року.
Так, відповідач вказав, що передумовою для дострокового та одностороннього розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року є результати обстеження будинку АДРЕСА_1 , про що 13 липня 2021 року було складено акт, та за результатами якої виявлено самовільне встановлення позивачем паркану на прибудинковій території.
Із цими обставинами, погодився і суд першої інстанції.
Втім, на думку апелянта, наведене не відповідає дійсності. 
Позивач жодним чином не порушував умови Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, що підтверджується матеріалами справи.
Зі справи вбачається, що відповідач вирішив провести інвентаризацію всього свого майна, в тому числі і будинку АДРЕСА_1 , яким користується позивач, про що видав наказ №32 від 14 червня 2021 року.
         На підставі цього наказу відповідачем була створена комісія у складі: ОСОБА_4 (голова комісії, заступник директора відповідача), ОСОБА_5 (член комісії, начальник служби ТВКГ), ОСОБА_6 (член комісії, начальник енергослужби) та ОСОБА_7 (член комісії, начальник служби побуту), яка 13 липня 2021 року провела відповідне обстеження.
В подальшому, в день проведеного обстеження будинку АДРЕСА_1 комісією відповідача було складено акт обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території від 13 липня 2021 року, як результат своєї роботи.
Як прямо зазначено у цьому акті: (графа «Порушення): «Фарба на фасаді полущилася. Інших зауважень немає».
Апелянт звертає увагу на те, що жодних порушень умов (положень) інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, комісія відповідача не встановила, в акті про це не зазначала, в тому числі і про «самовільне встановлення паркану».
Проте, незважаючи на це, вказаний акт від 13 липня 2021 року відповідачем було покладено в основу свого рішення/правочину, оформленого повідомленням №02/301 від 16 липня 2021 року, та здійснено посилання як на підставу для розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку.
При цьому, звертає увагу, що рішення/правочин відповідача, оформлений листом-повідомленням №02/301 від 16 липня 2021 року, хоча і містить посилання на акт обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території від 13 липня 2021 року, проте воно містить зовсім інше формулювання підстави для дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, зокрема - «самовільне встановлення паркану».
Вважає, що юридично-визначених підстав для вчинення відповідачем дій по достроковому розірванню інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку у нього не було, адже в наявному акті від 13 липня 2021 року комісією відповідача не було встановлено такого порушення, як «самовільне встановлення паркану».
Таким чином, прийняте іідповідачем рішення/правочин, оформлений повідомленням №02/301 від 16 липня 2021 року про дострокове розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку є безпідставним, позаяк ґрунтується на вільних припущеннях самого ж відповідача (власне, його керівника), а не створеної ним комісії, яка і була уповноважена саме на проведення перевірки та на встановлення фактів можливих порушень.
Наведені обставини на думку апелянта мають суттєве значення для правильного вирішення спору, на які сторона позивача звертала увагу суду першої інстанції, проте суд у своєму рішенні від 30 серпня 2023 року на них жодним чином не звернув уваги, не відреагував й відповідно не спромігся спростувати, обмежившись загальними формулюваннями про недоведеність та наданням доказам невірної оцінки.
Зокрема, як вже було зазначено вище, наявний у справі акт обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території від 13 липня 2021 року не містив будь-яких встановлених порушень умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, проте, не дивлячись на це, суд у своєму рішенні зазначив, що: «За результатами обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, інвентаризаційною комісією БВ «Конча-Заспа» було складено акт від 13 липня 2021 року, згідно із яким користувачем будинку АДРЕСА_1 самовільно, без дозволу та укладення угоди встановлено на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 паркан з металевих конструкцій та дерев`яних дощок, в основі якого бетонний фундамент».
Звертає увагу, що у матеріалах справи відсутній акт інвентаризаційної комісії Відповідача від 13 липня 2021 року, у якому б було встановлено ті порушення, про які зазначає місцевий суд у своєму рішенні.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що «відповідачем було зафіксовано порушення позивачем умов договору», не відповідає дійсності.
Стосовно погодження відповідачем встановлення паркану в межах прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 зазначив, що в матеріалах справи наявний кошторис щодо видів вартості виконаних робіт під час виконання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року.
Після виконання умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, вказаний вище кошторис був погоджений відповідачем в особі заступника директора - головного бухгалтера ОСОБА_3, яка діяла на підставі наказу №38 від 24 листопада 2010 року та затвердила цей кошторис своїм підписом.
Вказаний кошторис, містить детальну інформацію про найменування товарів/робіт, договори/рахунки, суми, виконавців/постачальників, дати та номери актів, інформації про оплати.
Звертає увагу, що в графі «Найменування товарів, робіт» за порядковими номерами 1-26 визначено види робіт по реконструкції будинку АДРЕСА_1 , а саме: будівельно-монтажні роботи по будівництву житлового будинку, гаражу, сауни, альтанки, господарські будівлі, улаштування паркану та благоустрою території.
Згідно кошторису, вказані роботи проводились ТОВ «БФ «КОНТУР-М» на підставі Контракту №10/2008 від 03 березня 2008 року.
В графі «Найменування товарів, робіт» за порядковими номерами 49-50 визначено види робіт по реконструкції будинку АДРЕСА_1 , а саме: влаштування огорожі.
Згідно кошторису, вказані роботи також проводились СПД ОСОБА_2 на підставі договору №7 від 07 травня 2009 року та доповнення №1 від 02 липня 2009 року до нього.
При цьому, суми коштів, що сплачені позивачем за проведення робіт з улаштування паркану та огорожі (порядкові номери 1-26 та 49-50), були прийняті та 24 листопада 2010 року погоджені відповідачем у вказаному кошторисі на загальну суму 8207038,97 грн., що також додатково підтверджується затвердженим ним актом робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції.
Отже, наведене поза розумним сумнівом підтверджує, що паркан був зведений під час і на виконання умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, та в свою чергу повністю спростовує висновки суду про те, що зведення паркану відбулось без погодження із відповідачем та без укладення відповідної угоди.
Звертає також увагу на те, що відповідач наведених фактів щодо погодження і затвердження ним в 2010 році загального кошторису на будівельні роботи (реконструкцію) по будинку АДРЕСА_1 не заперечував, жодним чином їх не спростовував. 
Більш того, відповідач взагалі не послався на те, що встановлений паркан, який він не помічав 11 років поспіль, будь-яким чином порушив його права або інтереси.
Не зазначив відповідач і про те, що вказаний паркан, який, як тепер з`ясувалось, було зведено «без відома відповідача», наразі знесено (демонтовано) ним як незаконну споруду.
На вказані доводи та докази суд першої інстанції у своєму рішенні жодної уваги не звернув, належної оцінки їм не надав.
Відносно відсутності у відповідача права на дострокове розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку, зазначив, що як передбачено п. 7.3 інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, договір може бути розірвано достроково за згодою обох сторін.
Водночас, за змістом п. 7.4 інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, договір може бути розірвано достроково в односторонньому порядку тільки у випадках, передбачених законодавством.    
Отже, розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року можливо: або за згодою обох сторін шляхом укладення двосторонньої угоди про це; або на підставі рішення суду з визначених в договорі або законі підстав; або в односторонньому порядку, але на підставі, про які прямо зазначено в договорі або законі.
Разом з тим, як вбачається з обставин справи, окрему двосторонню угоду про розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року сторони ніколи не укладали, рішення суду про розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року також відсутнє, а правом на одностороннє розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року з визначених у цьому договорі підстав жодна із сторін не наділялась.
Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що «стороною відповідача договір будо розірвано у визначеному законом та умовами договору порядку», адже не здійснив жодного посилання на норми матеріального права або на конкретні положення Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, згідно яких цей порядок було відповідачем дотримано.
Таким чином, у відповідача відсутнє право на дострокове розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку, що відповідно було самостійною законною підставою для задоволення судом позовних вимог про визнання недійсним правочину відповідача стосовно розірвання інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку, оформленого листом-повідомленням №02/301 від 16 липня 2021 року.
Про наявне право позивача на користування будинком АДРЕСА_1 та незаконність дій відповідача по виселенню з нього, зазначив, що згідно правовідносин сторін, 01 вересня 2007 року було укладено інвестиційний договір за яким позивач інвестував власні грошові кошти в реконструкцію жилого будинку АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язувався після закінчення робіт з реконструкції передати будинок в користування позивачу на строк до повного відшкодування здійснених інвестором інвестицій як плати за користування будинком.
Як вбачається з обставин справи, реконструкція будинку АДРЕСА_1 проводилась протягом 3-ох років за результатами чого було складено акт робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 , а відповідачем погоджено (затверджено) загальний кошторис внесених розивачем грошових інвестицій.
24 листопада 2010 року сторони  в порядку передбаченому інвестиційним договором від 01 вересня 2007 року склали акт про закінчення реалізації інвестиційного проекту.
Вирішуючи спір у даній справі, суд у своєму оскаржуваному рішенні вказав, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження наявності законного права на користування спірним приміщенням (будинком АДРЕСА_1 ), яке є власністю відповідача.
Звертає увагу на те, що позивач ніколи не оспорював та не заперечував, що будинок АДРЕСА_1 є власністю відповідача, але зазначав, що будинок перебуває у його строковому користуванні на підставі укладеного 24 листопада 2010 року договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку Державного управління справами.
Закінчивши реалізацію інвестиційного проекту, про що було укладено інвестиційний договір від 01 вересня 2007 року, з метою подальшого користування позивачем як інвестором цим реконструйованим об`єктом (будинком АДРЕСА_1 ), між сторонами 24 листопада 2010 року було укладено вказаний договір про надання у користування приміщення для відпочинку.
З`ясовуючи обставини справи в означеному контексті, суд першої інстанцій ствердив про законність розірвання Іівестиційного договору від 01 вересня 2007 року, проте не звернув уваги, що за позивачем зберігається право користування будинком АДРЕСА_1 на підставі договору від 24 листопада 2010 року, який не розривався, не припинявся та недійсним в судовому порядку не визнавався.
Просив, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу Будинок відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що 01 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено інвестиційний договір, відповідно до умов якого позивач зобов`язався на власний ризик та за власні кошти згідно проекту забезпечити реконструкцію зазначеного будинку та створити умови для реалізації інвестиційного проекту відповідно до умов договору, а відповідач зобов`язався створити умови для реалізації інвестиційного проекту, відповідно до положень цього договору.
Крім того, за умовами п.п. 3.2.2, 7.1 зазначеного договору, відповідач зобов`язався після закінчення робіт з реконструкції об`єкта передати позивачу в користування реконструйований об`єкт на строк до повного відшкодування здійснених позивачем інвестицій як плати за користування об`єктом згідно розрахунків, що затверджуються ДУС.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 зазначеного договору, об`єкт власністю відповідача в повному обсязі, як під час реалізації інвестиційного проекту, так і по його завершенні. Перехід об`єкта у власність позивача можливий в порядку встановленому законом.
24 листопада 2010 року реконструкцію було закінчено та прийнято в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується актом робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 після реконструкції та наказом БВ «Конча-Заспа» №38 від 24 листопада 2010 року.
Відповідно до п.п. 4, 5 акту про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, було встановлено, що на підставі п. 1.1 інвестиційного договору позивачем були виконані роботи по реконструкції будинку.
Відповідно до акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію після реконструкції будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями, затвердженого наказом БУ «Конча-Заспа» від 24 листопада 2010 року, сума витрат на реалізацію інвестиційного проекту склала суму в розмірі 8207038,97 грн.
24 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання користування приміщення для відпочинку у БВ «Конча-Заспа» ДУС, відповідно до умов якого відповідач надав, а позивач прийняв в користування будинок АДРЕСА_1 загальною площею 323,9 кв.м.
Відповідно до п. 3 зазначеного договору, відповідач зобов`язався надати приміщення для відпочинку в будинку відпочинку із забезпеченням опалення, водопостачання, електроосвітлення та інших комунальних послуг, а позивач зобов`язався своєчасно вносити оплату вартості комунальних послуг, та дотримуватись Порядку надання приміщень та користування ними у будинку відпочинку управління справами.
На запит начальника Держаудитслужби України №5 від 14 червня 2021 року, виконання доручення Віце-прем`єр міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України №21562/1/1-21 від 28 травня 2021 року, п. 8.24 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Держаудитслужби України на ІІ квартал 2021 року, Наказом БВ «Конча-Заспа» ДУС від 14 червня 2021 року №32 призначено проведення позачергової інвентаризації активів, зобов`язань та обстежень земельної ділянки, на якій розташований БВ «Конча-Заспа», будівель та споруд, транспортних засобів станом на 14 червня 2021 року.
За результатами обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, інвентаризаційною комісією БВ «Конча-Заспа» було складено акт від 13 липня 2021 року. Комісією встановлено, що користувачем будинку АДРЕСА_1 самовільно, без дозволу та укладення угоди встановлено на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 паркан з металевих конструкцій та дерев`яних дощок, в основі якого бетонний фундамент.
Позивача про факт виявленого порушення повідомлено листом №02/301 від 16 липня 2021 року про складення акту від 13 липня 2021 року та повідомлено про дострокове одностороннє розірвання інвестиційного договору, починаючи із 23 серпня 2021 року в зв`язку із порушенням позивачем п.п. 1.1, 2.4, 3.1.2, 3.1.6 договору та абзаців 1-3 п. 2.11 порядку.
За відомостями інвентарної картки основних засобів в бюджетних установах, на обліку у відповідача паркан зазначеному будинку не обліковується.
Позивач зазначає, що має місце неправильне дослідження письмового доказу і як наслідок здійснення невірної його оцінки, в результаті чого суд першої інстанції зробив висновок, який не ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, що фактично є його власним припущенням.
Позивач посилається на невірне трактування судом письмового доказу - Акту обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території від 13 липня 2021 року наданого суду самим позивачем.
Відповідач вважає дане твердження безпідставним, оскільки даним Актом засвідчено саме факт проведення обстеження будинку та прибудинкової території, а про сам факт порушення умов інвестиційного договору позивача повідомленого листом №02/301 від 16 липня 2021 року. Вказаний письмовий доказ належним чином досліджено та йому надано оцінку судом.
Безспірним є факт наявності на момент проведення обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території паркану з металевих конструкцій та дерев`яних дощок, в основі якого бетонний фундамент.
Крім того, за відомостями інвентарної картки основних засобів бюджетних установах, на обліку у відповідача паркан в зазначеному будинку не обліковується.
Судом також враховано, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що зазначений паркан було встановлено із належним визначенням меж земельної ділянки, та за погодженням із відповідачем.
Акт про закінчення реалізації інвестиційного проекту, акт робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 після реконструкції також не містить інформації про наявність паркану.
Вважає, що документ доданий позивачем до позову і названий «Кошторисом щодо видів та вартості виконаних робіт» під час виконання Інвестиційного договору, не підтверджує факт погодження відповідачем паркану навколо прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 . На документі відсутні будь-які резолюції, наявність підпису головного бухгалтера не підтверджує факт погодження вказаних робіт.
Крім того, саме головний бухгалтер формує інвентарні картки об`єктів нерухомості в Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами. На підставі згаданого позивачем Заказу №38 від 24 листопада 2010 року головний бухгалтер приймала на баланс будинок АДРЕСА_1 саме з тими показниками, які наявні в наказі і перенесено до інвентарної картки.
Вважає твердження позивача про наявність погодження відповідача влаштування навколо будинку АДРЕСА_1 паркану, як і факту «не помічання» адміністрації Будинку відпочинку паркану протягом 11 років, припущенням позивача.
Щодо твердження позивача про відсутність відповідача права на дострокове розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку останнім зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Інвестиційним договором сторони несуть майнову та інші відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.
Відповідно до п. 7.4 інвестиційного договору, договір може бути розірвано достроково в односторонньому порядку тільки у випадках, передбачених законодавством.
Наголошує, що розірвання договору сталось не з вини відповідача.
Позивач порушив умови договору, що призвело до його розірвання, а тому дії відповідача про розірвання інвестиційного договору в односторонньому порядку ґрунтується на законних підставах.
Щодо тверджень позивача на користування будинком АДРЕСА_1 та незаконність дій відповідача по виселенню з нього, останнім зазначено, що за умовами укладених між сторонами інвестиційного договору та договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку ДУС, позивач зобов`язався забезпечити раціональне і комплексне використання земельної ділянки та дотримуватись Порядку надання приміщень та користування ними у будинку відпочинку ДУС.
За умовами договору, між сторонами була погоджена можливість розірвання договору в односторонньому порядку.
Відповідачем було зафіксоване порушення позивачем умов договору та Порядку надання приміщень і користування ними в БВ «Конча-Заспа» ДУС, а саме: облаштування паркану без отримання письмового дозволу будинку відпочинку на проведення таких робіт, укладення відповідної угоди та надання користувачем будинку відпочинку документації щодо їх переліку, обсягів і термінів проведення, чим було не забезпечено раціональне і комплексне використання земельної ділянки.
Позивача було повідомлено про порушення умов договору і порядку, а також про намір розірвати договір в односторонньому порядку з огляду на виявлені порушення з боку користувача.
Стороною відповідача договір було розірвано у визначеному законом та умовами договору порядку, останній, припинив свою дію та доводи сторони позивача про те, що фактично зазначений договір зберігає свою дію не ґрунтується на вимогах закону та наявних у справі доказах.
Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності законного права на користування спірним приміщенням, яке за наявними у справі документами є власністю відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем та членами його родини права користування спірним приміщенням та зобов`язання відповідача припинити будь-які дії, направлені на обмеження права користування.
Договір користування будинком АДРЕСА_1 укладений 24 листопада 2010 року, є похідним від інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та не може виконуватися окремо і сам по собі не створює прав позивача на користування будинком АДРЕСА_1 .
Просив, відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року залишити без змін.
Також, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 подало і Державне управління справами.
Зазначило, що позивачем не було надано належних доказів того, що зведення паркану відбувалося з дозволу відповідача та із встановленням меж земельної ділянки.
Крім того, не укладено жодної додаткової угоди до Інвестиційного договору з даного питання.
Вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено, що позивачем самовільно зведено паркан без визначення меж земельної ділянки та будь-якої дозвільної документації на території Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, що є порушенням умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року і Порядку надання приміщень та користування ними у Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами.
На думку третьої особи по справі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про правомірне розірвання відповідачем інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року в односторонньому порядку та безпідставність тверджень позивача про наявність у нього права на користування спірним приміщенням.
Просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено інвестиційний договір, відповідно до умов якого позивач зобов`язався на власний ризик та за власні кошти згідно проекту забезпечити реконструкцію зазначеного будинку та створити умови для реалізації інвестиційного проекту відповідно до умов договору, а відповідач зобов`язався створити умови для реалізації інвестиційного проекту, відповідно до положень цього договору.
         Крім того, за умовами п.п.3.2.2, 7.1 зазначеного договору, відповідач зобов`язався після закінчення робіт з реконструкції об`єкта передати позивачу в користування реконструйований об`єкти на строк до повного відшкодування здійснених позивачем інвестицій як плати за користування об`єктом згідно розрахунків, що затверджуються ДУС.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 зазначеного договору, об`єкт власністю відповідача в повному обсязі, як під час реалізації інвестиційного проекту, так і по його завершенні. Перехід об`єкта у власність позивача можливий в порядку встановленому законом.
24 листопада 2010 року реконструкцію було закінчено та прийнято в експлуатацію будинок АДРЕСА_2 ., що підтверджується актом робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції та наказом БВ «Конча-Заспа» №38 від 24 листопада 2010 року.
Відповідно до п.п. 4, 5 акту про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, було встановлено, що на підставі п.1.1 інвестиційного договору позивачем були виконані роботи по реконструкції будинку.
Відповідно до акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію після реконструкції будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями, затвердженого наказом БУ «Конча-Заспа» від 24 листопада 2010 року, сума витрат на реалізацію інвестиційного проекту склала суму в розмірі 8207038,97 грн.
24 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання у користування приміщення для відпочинку у БВ «Конча-Заспа» ДУС, відповідно до умов якого відповідач надав, а позивач прийняв в користування будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 323,9 кв.м.
Відповідно до п. 3 зазначеного договору, відповідач зобов`язався надати приміщення для відпочинку в будинку відпочинку із забезпеченням опалення, водопостачання, електроосвітлення та інших комунальних послуг, а позивач зобов`язався своєчасно вносити оплату вартості комунальних послуг, та дотримуватись Порядку надання приміщень та користування ними у будинку відпочинку управління справами.
Наказом БВ «Конча-Заспа» від 14 червня 2021 року №32, було призначено проведення позачергової інвентаризації активів, зобов`язань та обстежень земельної ділянки, на якій розташований БВ «Конча-Заспа», будівель та споруд, транспортних засобів станом на 14 червня 2021 року.
За результатами обстеження будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, інвентаризаційною комісією БВ «Конча-Заспа» було складено акт від 13 липня 2021 року, згідно із яким користувачем будинку АДРЕСА_1 самовільно, без дозволу та укладення угоди встановлено на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 паркан з металевих конструкцій та дерев`яних дощок, в основі якого бетонний фундамент.
Позивача було повідомлено, що самовільне встановлення користувачем паркану є порушенням умов інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та Порядку надання приміщень і користування ними в БВ «Конча-Заспа», затвердженого розпорядженням керівника ДУС від 18 червня 2019 року №120.
За відомостями інвентарної карки основних засобів в бюджетних установах, на обліку у відповідача паркан в зазначеному будинку не обліковується.
Відповідачем було направлено позивачу повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року, яким було поінформовано про складення акту від 13 липня 2021 року та повідомлено про дострокове одностороннє розірвання інвестиційного договору, починаючи із 23 серпня 2021 року, в зв`язку із порушенням позивачем п.п. 1.1, 2.4, 3.1.2, 3.1.6 договору та абзаців 1-3 п. 2.11 порядку.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами укладених між сторонами інвестиційного договору та договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку ДУС, позивач зобов`язався забезпечити раціональне і комплексне використання земельної ділянки та дотримуватись Порядку надання приміщень та користування ними у будинку відпочинку ДУС.
За умовами договору, між сторонами була погоджена можливість розірвання договору в односторонньому порядку.
Відповідачем було зафіксоване порушення позивачем умов договору та Порядку надання приміщень і користування ними в БВ «Конча-Заспа» ДУС, а саме: облаштування паркану без отримання письмового дозволу будинку відпочинку на проведення таких робіт, укладення відповідної угоди та надання користувачем будинку відпочинку документації щодо їх переліку, обсягів і термінів проведення, чим було не забезпечено раціональне і комплексне використання земельної ділянки.
Позивача було повідомлено про порушення умов договору і порядку, а також про намір розірвати договір в односторонньому порядку з огляду на виявлені порушення з боку користувача.
В свою чергу позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що зазначений паркан було встановлено із належним визначенням меж земельної ділянки, та за погодженням із відповідачем, як і не було надано доказів на спростування доводів сторони відповідача в цій частині.
Суд керувався тим, що відповідачем договір було розірвано у визначеному законом та умовами договору порядку, останній, припинив свою дію, а доводи позивача про те, що фактично зазначений договір зберігає свою дію, не ґрунтується на вимогах закону та наявних у справах доказах.
Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про правомірне розірвання договору в односторонньому порядку, а також те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності законного права на користування спірним приміщенням, яке є власністю відповідача, суд першої інстанції прийшов до висновку, що і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем та членами його родини права користування спірним приміщенням та зобов`язання відповідача припинити будь-які дії, направлені на обмеження права користування.
Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Пунктом 1.1 спірного інвестиційного договору передбачалось, що інвестор зобов`язується на власний ризик і за власні кошти згідно проекту забезпечити реконструкцію будинку АДРЕСА_1 » Державного управління справами, а організація створити умови для реалізації інвестиційного проекту відповідно до положень цього договору.
Позивачем було повністю виконано зобов`язання за вказаним пунктом інвестиційного договору і проведено реконструкцію будинку відповідності до договірних умов, що підтверджується актом робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції, затвердженим директором будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами ОСОБА_8; актом про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, підписаним сторонами; наказом директора по будинку відпочинку «Конча-Заспа» від 24 листопада 2010 року «Про затвердження акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції».
Реконструкція будинку здійснювалась за згодою відповідача у повній відповідності з погодженим сторонами проектом, по закінченню якої директором Будинку відпочинку «Конча-Заспа» було прийнято наказ №38 від 24 листопада 2010 року «Про затвердження акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку №46 після реконструкції».
На виконання п. 2 наказу №38 від 24 листопада 2010 року «Про затвердження акту робочої приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 » ОСОБА_3. було складено кошторис щодо виконаних робіт по реконструкції будинку АДРЕСА_1 .
У відповідності до кошторису в 2008-2009 роках на підставі контракту №10/2008 від 03 березня 2008 року та договору №1 від 02 липня 2009 року ТОВ «БФ «Контур-М» та СПД ОСОБА_2 було здійснено будівельно-монтажні роботи в будинку АДРЕСА_1 , в тому числі й щодо будівництва паркану та влаштування огорожі.
Отже, відповідно за погодженням сторін, на баланс відповідача в 2010 році було прийнято реконструйований будинок АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та парканом, що свідчить про невідповідність реальним обставинам висновку відповідача щодо самовільного встановлення позивачем паркану та відсутність факту порушення позивачем пункту 1.1 інвестиційного договору.
Крім цього, пунктом 2.4 інвестиційного договору передбачалось, що по закінченні здійснення інвестором реалізації інвестиційного проекту сторони (протягом одного дня з дати повідомлення організації про закінчення реалізації інвестиційного проекту) складають акт, в якому зазначають, зокрема, відомості про закінчення реалізації інвестиційного проекту, про стан об`єкту та прилеглої до нього території, про вартість зроблених інвестором витрат на реалізацію інвестиційного проекту.
Позивачем повністю було виконано зобов`язання за вказаним пунктом інвестиційного договору, проведено реконструкцію будинку у відповідності до договірних умов, на підтвердження чого сторонами було укладено передбачений п. 2.4 інвестиційного договору акт про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, яким погоджено вартість здійснених позивачем витрат.
В свою чергу, відповідачем не було зазначено яким чином позивачем було порушено вказаний пункт інвестиційного договору.
Також, пунктом 3.1.2 інвестиційного договору передбачено, що інвестор зобов`язаний профінансувати всі роботи, пов`язані з реконструкцією об`єкта інвестування (будівельно-монтажні роботи, усунення екологічних наслідків, тощо).
Пунктом 3.1.6 інвестиційного договору передбачено, що інвестор зобов`язаний забезпечити раціональне і комплексне використання земельної ділянки, охорону навколишнього природного середовища.
Абзацами 1-3 пункту 2.11 Порядку надання приміщень і користування ними в Будинку відпочинку «Конча-Заспа» №120 передбачено, що користувач зобов`язаний утримувати в належному стані надані в користування приміщення; бережливо ставитися до майна, устаткування та обладнання, яким укомплектовані приміщення, запобігати їх пошкодженню, псуванню та використовувати за призначенням, дотримуватися правил пожежної безпеки та правил внутрішнього розпорядку будинку відпочинку.
Встановлено, що позивачем повністю виконано зобов`язання за вказаними пунктами інвестиційного договору та Порядку надання приміщень і користування ними в Будинку відпочинку «Конча-Заспа» №120, профінансовано всі роботи, пов`язані з реконструкцією об`єкта, що підтверджується актом про закінчення реалізації інвестиційного проекту від 24 листопада 2010 року, яким відповідач і сам підтвердив цю обставину.
Отже, жодних порушень умов договору, інвестиційного договору та Порядку надання приміщень і користування ними в Будинку відпочинку» Конча-Заспа» №120 позивачем допущено не було.
Відповідно до положень ст. 610, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Беручи до уваги вищевикладені норми матеріального права, посилання відповідача на порушення позивачем умов інвестиційного договору внаслідок самовільного встановлення паркану є безпідставним та неправомірним, оскільки паркан було встановлено за погодженням з відповідачем та передано його на баланс останнього разом з реконструйованим будинком АДРЕСА_1 .
У відповідності до положень п.п. 7.3.-7.5. інвестиційного договору, сторони погодили два випадки дострокового розірвання договору: за взаємною згодою сторін та в односторонньому порядку однією стороною у випадку, якщо це прямо передбачено законодавством.
В свою чергу, положеннями ст. 651 ЦК України визначено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання  внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Умовами інвестиційного договору не встановлено право відповідача на односторонню відмову від зобов`язання в разі його порушення, відповідно, у відповідача відсутні правові підстави для цього.
Аналіз ч. 1 ст. 611 ЦК України свідчить про те, що в разі порушення зобов`язання можливе розірвання договору тільки за згодою обох сторін, якщо інше не передбачено умовами договору між ними.
Беручи до уваги відсутність права у відповідача за інвестиційним договором на одностороннє дострокове розірвання договору, а також відсутність жодних порушень умов договору та інвестиційного договору зі сторони позивача, відсутні передбачені законом підстави для дострокового одностороннього розірвання інвестиційного договору.
Також, з наданого відповідачем повідомлення №02/301 від 16 липня 2021 року вбачається, що він зобов`язав позивача звільнити приміщення будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на дострокове розірвання інвестиційного договору внаслідок порушення його умов.
Натомість, враховуючи відсутність фактів порушення умов інвестиційного договору позивачем, відсутні правові підстави для його розірвання.
За умовами п. п. 1.1., 1.2. договору, Будинок відпочинку надає, а користувач приймає в користування будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 323,9 кв.м, який знаходився під реконструкцією на підставі Інвестиційного угоди від 01 вересня 2007 року, укладеної між користувачем і Будинком відпочинку.
Договір набуває чинності з моменту підписання та діє до повного відшкодування витрат на реалізацію інвестиційного проекту.
Оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивачеві не відшкодовано його витрати на реконструкцію жилого будинку АДРЕСА_1 , договір продовжує свою дію та, відповідно, право користування зберігається за позивачем.
Отже, відсутні підстави для позбавлення позивача доступу до жилого будинку та його виселення.
Частиною 1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Пунктом 3.2.2. інвестиційного договору передбачено, що організація зобов`язана після закінчення робіт з реконструкції об`єкта передати інвестору в користування реконструйований об`єкт на строк до повного відшкодування здійснених інвестором інвестицій як плати за користування об`єктом згідно розрахунків, що затверджуються Державним управлінням справами.
Згідно з положеннями п. 4.1. інвестиційного договору, об`єкт є власністю організації в повному обсязі, як під час реалізації інвестиційного проекту, так і по його завершенні.
У відповідності до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач є державною організацією.
При цьому, статтею 108, ч. 1 ст. 109 ЖК України визначено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. 
Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Відсутність передбачених законом підстав для розірвання договору, ризику обвалу жилого будинку, а також розірвання відповідачем договору на користування жилим будинком державного фонду в позасудовому порядку свідчить про незаконність дій відповідача. 
Вищенаведені встановлені фактичні обставини справи та норми матеріального права дають підстав дійти висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та БВ «Конча-Заспа» ДУС слід визнати незаконним, а сам договір таким, що зберігає свою дію з одночасним визнанням за ОСОБА_1 та членами його родини право користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 на підставі та у відповідності до умов Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та Договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку Державного управління справами від 24 листопада 2010 року, укладених між ОСОБА_1 та БВ «Конча-Заспа» ДУС.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною першою статті четвертої ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст. 49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Частиною третьою статті 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлено у статті 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування або поновленого права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Зокрема, у пунктах 6.6-6.7, 6.13 постанови від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. 
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. 
Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Виходячи із зазначеного, обов`язковими умовами задоволення позову є доведення позивачем фактів порушення його прав, на захист яких пред`явлено позов, та обрання ним належного і ефективного способу захисту.
Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме захист його прав шляхом зобов?язання БВ «Конча-Заспа» ДУС припинити вчинення будь-яких дій, направлених на обмеження права користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членами його родини, суперечить положенням статті 16 ЦК України та не є ефективним.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №357/4664/16-ц.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині із наведених вище підстав.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.  
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно вимог ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів скасувала рішення суду першої інстанції та ухвалили нове судове рішення, яких позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнила у відсотковому співвідношенні на 60%, то з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 60% судового збору, сплаченого ним за подання позовної заяви та апеляційної скарги на загальну суму 4 131 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, третя особа: Державне управління справами про визнання незаконними дострокового розірвання договору та дій посадових осіб, визнання права користування приміщенням та припинення дій задовольнити частково.
Визнати незаконним розірвання Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами.
Визнати таким, що зберігає свою дію Інвестиційний договір від 01 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами.
Визнати за ОСОБА_1 та членами його родини право користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 » Державного управління справами на підставі та у відповідності до умов Інвестиційного договору від 01 вересня 2007 року та Договору про надання у користування приміщення для відпочинку у будинку відпочинку Державного управління справами від 24 листопада 2010 року, укладених між ОСОБА_1 та Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами.
У задоволенні решти позовних вимог, відмовити. 
Стягнути з Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами (03084, м. Київ, Столичне шосе, 24 км., код ЄДРПОУ 03539053) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4131 грн.           
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 06 березня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба