ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 березня 2024 року
м. Харків
справа № 645/46/15
провадження № 22-ц/818/939/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.
учасники справи:
скаржник - ОСОБА_1 
особа, дії якої оскаржуються – Державний виконавць Немишлянського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колісник Д.О.
боржник – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Немишлянського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.03.2023 року, -
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року, постановлене суддею Ульяніч І.В.,
в с т а н о в и в :
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в який просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Немишлянського ВДВС у м.Харкові СМУ МЮ про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.03.2023 року, винесену в рамках виконавчого провадження №47901865; зобов`язати державного виконавця Немишлянського ВДВС у м.Харкові СМУ МЮ, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження №47901865, невідкладно вжити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.04.2015 р.; стягнути з Немишлянського ВДВС у м.Харкові СМУ МЮ на його користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7680,00 грн. 
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його скаргу у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що повертаючи виконавчий лист державний виконавець невірно застосував положення Закону України «Про іпотеки», не звернув уваги, що правовідносини між сторонами стосуються позичкових відносин, а не кредитування. Вважає дії державного виконавця незаконними. Положення застосованого Закону не розповсюджується на іпотечне майно, яке забезпечує інші договірні правовідносини, не пов`язані із споживчими кредитами. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця від 24 березня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу, - відповідає вимогам закону. Судом не встановлено фактів порушення оскаржуваною постановою від 24.03.2023 року прав чи свободи скаржника, а також не встановлено неправомірних дій державного виконавця під час виконання судового рішення.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Звернуто стягнення за Іпотечним договором від 27.09.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. за реєстровим номером №3058, на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею – 41,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.04.2002р., реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР згідно із розпорядженням від 11.04.2002р. №2045, зареєстрованого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу за №11-8-24362 від 27.04.2002р. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі – покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. За рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ОСОБА_1 за Договором позики від 27.09.2010 року в сумі 525433,65 грн. та усі витрати, пов`язані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки. Надано ОСОБА_1 право пред`являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі, стосовно сімейного стану іпотекодавців - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) до комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сімї, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з виконанням цих питань. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з іпотечного майна – трикімнатної квартири, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею – 41,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Передано предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею – 41,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» процедурою продажу. Стягнуто з відповідачів судовий збір у розмірі 81 гривень 20 копійок з кожного.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року, заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2015 року змінено. Рішення в частині виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого постійного житлового приміщення скасовано. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення із квартири АДРЕСА_2 відмовлено.
Фрунзенським районним судом м.Харкова 21.05.2015 року видано ОСОБА_1 виконавчий лист по справі №645/46/15-ц, про передачу предмету іпотеки – трикімнатної квартири, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею -41,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною ст.38 ЗУ «Про іпотеку» процедурою продажу.
Постановою старшого державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колісник Д.О. від 24.03.2023 року, виконавчий лист №645/46/15-ц, виданий 21.05.2015 року Фрунзенським районним судом м.Харкова, повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Як на підставу вимог скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що державний виконавець неправомірно повернув виконавчий лист, оскільки застосований державним виконавцем закон не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами. У зв`язку з чим заявник просив суд визнати постанову державного виконавця незаконною та зобов`язати державного виконавця вжити невідкладених заходів.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
За приписами частини 1статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини 1статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Відповідно до перехідних положень п.5-2 Закону України «Про іпотеку» розділу VI право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Таким чином дія Перехідних положень п.5-2 Закону України «Про іпотеку» розділу VI поширюється на іпотечне майно, що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами.
Як убачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір позики від 27 вересня 2010 року, за умовами якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запозичено у ОСОБА_1 21000 доларів США.
З метою забезпечення виконання позичальниками прийнятих зобов`язань було укладено іпотечний договір від 27 вересня 2010 року.
Таким чином висновок про те, що до даних правовідносин підлягає застосуванню зазначений Закон не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки спірне майно перебуває в іпотеці не за споживчим кредитом, а у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.
Крім того колегія суддів звертає увагу на зміст виконавчого листа, який повернуто оскаржуваною постановою, виданий на виконання рішення суду в частині передачі в управління ОСОБА_1 спірної квартири до її реалізації. Передбачене Перехідними положеннями Закону України «Про іпотеку» зупинення дії ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) не впливає на виконання рішення в частині передачі квартири в управління ОСОБА_1 .
Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, тому судова колегія вбачає підстави для визнання незаконною та скасування постанова державного виконавця від 24.03.2023 року про повернення виконавчого документа.
Щодо вимог скарги про зобов`язання державного виконавця Немишлянського ВДВС у м.Харкові СМУ МЮ, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження №47901865, невідкладно вжити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.04.2015 р судова колегія зазначає наступне.
У разі скасування постанови про повернення виконавчого провадження, таке виконавче провадження підлягає поновленню самим державним виконавцем.
Тому підстав для задоволення скарги в цій частині не вбачається.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.
Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_1 просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7680,00 грн, а також понесені витрати у суді апеляційної інстанції в сумі 5120,00 грн.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Судом встановлено, що 20 липня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Поліщук О.Л. укладений договір про надання правничої (правової) допомоги №01-20/07-23.
За умовами п. 3.2 вказаного договору вартість послуг адвоката визначається за погодинним розміром наступним чином: за 1 годину витрачену на роботу клієнт зобов`язаний сплатити 2560,00 грн.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг адвокатом Поліщуком О.Л. надано послуг на 7680,00 грн, за ознайомлення із первісним матеріалом, пошуком та вивченням аналогічних справ, складання скарги, підготовки додатків та примірників для сторін.
ОСОБА_1 згідно платіжної інструкції від 24.07.2023 року сплатив адвокату гонорар у розмірі 7680,00 грн.
Також в зв`язку з необхідністю оскарження ухвали суду, ОСОБА_1 адвокатом Поліщук О.Л. надано адвокатську допомогу з складання апеляційної скарги та додатків до неї, вартість послуг склала 5120,00 грн. Згідно платіжної інструкції від 28.12.2023 року ОСОБА_1 сплатив адвокату гонорар у розмірі 5120,00 грн.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Судова колегія з урахуванням, часткового задоволення скарги вважає за необхідне стягнути з відділу державної виконавчої служби на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у загальному розмірі 6400,00 грн.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, наявні підстави для стягнення з ВДВС на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, у розмірі 536,80 грн.
Керуючись ст. ст.367,368,374,376,381,382,383,384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Колісника Д.О. про повернення виконавчого документа №47901865 стягувачу від 24.03.2023 року.
В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.
Стягнути з Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6400,00 грн.
Стягнути з Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, у розмірі 536, 80 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                        О.В. Маміна

Судді:                                                                Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова
Повне судове рішення виготовлено 13.03.2024 року.