Дата документу 24.01.2024 Справа № 333/6289/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/6289/22                     Головуючий у 1 інстанції Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/170/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
24 січня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та Запорізької міської ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У  грудня 2022 року до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Запорізької міської ради та ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачі направили поштою заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., яка раніше за претензією ОСОБА_1 завела спадкову справу. Проте нотаріус відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини. Водночас позивачі пропустили строк для прийняття спадщини з поважних причин. Так, спадкодавець зловживала спиртними напоями, вела бродяжницький спосіб життя та зникнула ще у 2004 році. 14.01.2021 року батька позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 викликали до поліції для проведення впізнання за фотокартками трупа невідомої жінки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у відділенні 5 МКЛ в м. Запоріжжі від отруєння неуточненою отруйною речовиною. На наданих фотографіях ОСОБА_5 впізнав ОСОБА_4 . У лютому 2021 року після встановлення місця поховання спадкодавця, внесення необхідних змін до актового запису про її смерть, які дозволили ідентифікувати спадкодавця та отримання свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 повідомив про цей факт позивачів. Тобто до 03.02.2021 (дня видачі
свідоцтва про смерть спадкодавця) позивачі взагалі не знали і не могли знати про смерть спадкодавця та навіть не було юридично встановленого факту її смерті, а відтак формальних підстав вважати, що відкрилась спадщина. Наведені об`єктивні, непереборні та істотні труднощі перешкоджали позивачам реалізувати своє право на прийняття спадщини раніше. 
Просили суд визначити додатковий строк тривалістю шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяв про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів усі судові витрати, які останні понесли у зв`язку з розглядом справи.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено.
Визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 .
Стягнуто з відповідачів Запорізької міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору у розмірі по 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок з кожного.
Стягнуто з відповідачів Запорізької міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору у розмірі по 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок з кожного.
Стягнуто з відповідачів Запорізької міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі по 6 000 (шість тисяч) гривень з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 13.11.2023 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати,  постановити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачі не підтвердили поважність пропуску шестимісячного строку на прийняття спадщини.

Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Запорізька міська рада 09.11.2023 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення судових витрат скасувати, постановити в оскаржуваній частині нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення судових витрат залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в позовній заяві позивачі не виклали обставин щодо обґрунтування позову саме до Запорізької міської ради, якими саме діями Апелянта – відповідача було порушено їх права, а також за яких обставин та правових підстав.

12.12.2023 від ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. Окрім цього, спросив стягнути з ОСОБА_1 та Запорізької міської ради витрати на правничу допомогу, які останній поніс у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції по 6 000 гривень з кожного.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 31.07.1997 ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9), який є позивачем у справі (а.с. 9).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 09.01.1976 ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).
Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 11.09.1980 засвідчено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_7 присвоєно прізвище « ОСОБА_9 » (а.с. 12).
Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 11.10.1996 підтверджується зміна прізвища ОСОБА_8 на « ОСОБА_10 » (а.с. 13).
Тобто позивач ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За відомостями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 03.02.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 43 років у Вознесенівському районі міста Запоріжжя, про що 27.06.2019 складено відповідний актовий запис № 328 (а.с. 14).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Тому позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 .

16.03.2021 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. за претензією відповідача ОСОБА_1 завела спадкову справу № 10/2021 після смерті ОСОБА_4 (а.с. 61).
Відповідно до заяв про прийняття спадщини за законом від 28.07.2021, описів вкладення у цінний лист від 28.07.2021, накладних № 6910414165638 та № 6910414165646
від 28.07.2021, фіскальних чеків від 28.07.2021 та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення від 28.07.2021, документів спадкової справи № 10/2021, заведеної 16.03.2021 після смерті ОСОБА_4 , позивачі 28.07.2021 надіслали до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. вказані вище заяви за змістом яких вони заявили, що повністю приймають як спадкоємці першої черги за законом спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 (а.с. 18-21, 69 на звороті, 70, 76 на звороті).
Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку (підпункт 3.23 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5).
Постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 21.09.2022 № 136/02-31 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. відмовила ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини (а.с. 22). 
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_4 № 328 від 27.06.2019 встановлено, що первинно було зазначено її по батькові як « ОСОБА_11 », дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_5 », вік «44». Заявником реєстрації смерті був співробітник КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради. Громадянство, місце проживання, місце народження документами не підтверджено. Відомості про померлу особу внесено на підставі остаточного лікарського свідоцтва про смерть. 02.02.2021 внесено зміни у вказаний актовий запис, а саме: по батькові « ОСОБА_11 » змінено на « ОСОБА_12 », вік з «44» змінено на «43», дату народження з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (а.с. 65-66).
Згідно з протоколом пред`явлення трупа для впізнання від 14.01.2021 року у приміщенні Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області ОСОБА_5 пред`явлено для впізнання фотокартку трупа невідомої жінки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у відділенні 5 МКЛ в м.Запоріжжі. Оглянувши фотокартку, ОСОБА_5 заявив що це труп його жінки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23).
Отже, викладені у позовній заяві обставини та час, коли позивачі дізнались про смерть ОСОБА_4 , повністю підтверджується вказаними вище письмовими доказами.

Також підтверджено доводи позивачів про те, що на час смерті ОСОБА_4 не було достовірно встановлено її особу, а тому були відсутні офіційні дані про її смерть, що об`єктивно унеможливлювало реалізацію позивачами своїх спадкових прав. До лютого 2021 року позивачі не тільки не знали про смерть ОСОБА_4 , але й не було юридично встановленого (зареєстрованого) факту смерті саме її, а тому навіть були відсутні формальні підстави вважати, що відкрилась спадщина після її смерті.
Наведені об`єктивні, непереборні та істотні труднощі перешкоджали позивачам реалізувати своє право на прийняття спадщини.
У даному випадку суд першої інстанції врахував, що позивачі у шестимісячний строк з дня офіційної реєстрації смерті саме ОСОБА_4 , видачі відповідного свідоцтва про смерть і повідомлення їм свідком про факт смерті ОСОБА_4 направили нотаріусу вищезгадані заяви про прийняття спадщини, що свідчить про їх добросовісність та бажання прийняти спадщину.

Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк.
Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.
При виборі і застосуванні вказаних норм права стосовно встановлення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суд враховує висновки щодо їх застосування, викладені в постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 645/7452/19, де зауважується, що відсутність офіційних даних, а відтак – достовірних відомостей про смерть саме конкретної особи є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертається увага на те, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України; у резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини; додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції визнав доведеним, що позивачі з поважних причин у визначений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки формально у червні 2019 року смерть ОСОБА_4 була зареєстрована як смерть іншої особи, через що у позивачів були відсутні достовірні відомості про її смерть і відкриття спадщини, а тому причини пропуску позивачами строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 є поважними, відтак наявні правові підстави для задоволення позову та визначення позивачам додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до  пливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на  себічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Формально у червні 2019 року смерть ОСОБА_4 була зареєстрована як смерть іншої особи, через що у позивачів були відсутні достовірні відомості про її смерть і відкриття спадщини, позивачі з поважних причин у визначений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують вище вказане.

Доводи апеляційної скарги Запорізької міської ради щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення в частині стягнення з Запорізької міської ради витрат на оплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції враховуючи категорію спору та зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, дійшов висновку, що співмірною є компенсація витрат відповідачів на оплату судового збору в розмірі 496,20 грн (кожному позивачу) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн з кожного.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при
складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне
твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката Пономарьов Д.В. подав копії наступних документів: договору про надання правової допомоги від 07.12.2021 №99/1; ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1074856, акта-розрахунку надання послуг від 21.04.2023, квитанції від 21.04.2023 (а.с. 24, 26, 127-128).
Беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначив, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, за відсутності відомостей про витрачений ним час на надання таких послуг. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн з кожного.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на оплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.
Апеляційні скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржиків з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарг підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку, необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень с. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій).
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 отримував правову допомогу адвоката Малишева О.В. та сплатив за це 12 000 гривень, з яких:юридичний аналіз апеляційних скарг та надання правової консультації – 1 000 гривень, складення відзивів на апеляційні скарги – 8 000 гривень, підготовка до розгляду справи та представництво в судових засіданнях у суді апеляційної інстанції – 3 000 гривень.
Вказані обставини підтверджуються наданими суду Договором про надання правової допомоги №99/2 від 04.12.2023 року, ордером АР №1152679 від 04.12.2023 року,актом-розрахунком надання послуг від 11.12.2023 року, квитанцією №39 від 11.12.2023 року.

Колегія суддів враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Колегія суддів вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним із складністю справи, разом із цим, колегія суддів дійшла висновку про доцільність стягнення з ОСОБА_1 та Запорізької міської ради на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді у розмірі по 3 000 гривень 00 копійок з кожного.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-        

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Запорізької міської радизалишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023року у цій справі залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 та Запорізької міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі по 3 000 гривень з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 січня 2024 року.

Головуючий

Судді: