ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«26» березня 2024 року
м. Харків
справа № 638/10868/21
провадження № 22ц/818/722/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів –    Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Волобуєва О.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , представниця відповідачки – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мисочка Д.М., ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року в складі судді Латки І.П.
в с т а н о в и в:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мисочка Діна Миколаївна, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 була предметом розгляду цивільної справи № 638/3852/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя та визнання договору дарування недійсним. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року позов задоволений, договір дарування квартири від 09 липня 2015 року визнаний недійсним, а власниками спірної квартири визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по частини за кожним. Постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано із відмовою в задоволенні позову. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2021 року постанову Харківського апеляційного суду скасовано, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова залишено без змін в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 09 липня 2015 року та визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 власниками по її частин.

Зазначив, що після отримання постанови Верховного Суду 05 липня 2021 року він звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на свою частину спірної квартири. Проте, згідно з даними Реєстру речових прав на нерухоме майно 03 липня 2021 року (у суботу) о 17:28:30 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д. М. зареєстровані відомості про укладення договору іпотеки спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який слугує забезпеченням виконання основного зобов`язання з позики у сумі 1 370 605,00 грн.

Вказав, що ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору іпотеки не була власницею квартири і не отримувала згоди на його укладення від співвласників.

Просив визнати недійсним договір іпотеки від 03 липня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо житлової квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 676746163101), який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. та зареєстрований у реєстрі 03 липня 2021 за номером № 605; зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мисочку Д. М. скасувати рішення (та відповідний запис) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59083309, від 03 липня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; вирішити питання про судові витрати.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково, визнано недійсним договір іпотеки від 03 липня 2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо житлової квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 676746163101), який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. та зареєстрований у реєстрі 03 липня 2021 за номером № 605; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн з кожного.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначила, що в судове засідання, призначене на 23 жовтня 2023 року її представник не мала змоги з`явитись через необхідність прибути до Державного бюро розслідувань у зв`язку із необхідністю участі в слідчих діях, про що було повідомлено суд письмовою заявою із наданням письмових доказів виклику. Проте, суд визнав зазначену причину неприбуття в судове засідання неповажною, та з посиланням на необхідність дотримання розумного строку розгляду справи розглянув справу за відсутності представника відповідача. Однак, зазначення судом необхідності дотримання строків розгляду справи викликає щонайменше здивування, оскільки з моменту проведення останнього судового засідання 16 лютого 2023 року до 23 жовтня 2023 року судом не було призначено та проведено жодного судового засідання без зазначення будь-якої об`єктивної підстави, передбаченої чинним законодавством. Таким чином, суд мав визнати цю неявку поважною. Представник відповідача бажала приймати участь у судовому розгляді, тому суд мав відкласти розгляд справи на іншу дату. Вказала, що в договорі іпотеки від 03 липня 2021 року зазначені всі істотні умови, передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку». Відтак підстави визнання його недійсним відсутні. Посилалася на те, що судом не прийнято до уваги, що те, що вона на момент укладання оскаржуваного договору іпотеки не була власницею предмета іпотеки не відповідає дійсності та спрямоване на введення в оману сторін по справі та суду. Під час посвідчення оскаржуваного договору іпотеки, згідно отриманої Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 03 липня 2021 року вона була власницею квартири на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 362, виданого 09 липня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 09 липня 2015 року та внесено в Реєстр за номером права власності: 10352625. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( ОСОБА_2 ) станом на дату укладання договору іпотеки містить тотожні дані. Заборони на відчуження майна станом 03 липня 2021 року відсутні. Довідка про зареєстрованих осіб у житловому приміщені від 03 липня 2021 року містить дані про реєстрацію за вказаною адресою осіб. З наведеного вбачається, що твердження позивача про відсутність нотаріальної згоди при укладанні договору іпотеки осіб тягне за собою недійсність угоди є безпідставними та суперечать наведеним фактам, що мають своє відображення у державних реєстрах. Посилалася на те, що за загальним правилом судове рішення не породжує права власності. Отже, питання щодо можливості звернення позивача із даним позовом підлягає окремому дослідженню.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 під час укладення іпотечного договору, якій передано в іпотеку квартира, не мала необхідного обсягу повноважень власниці цього майна, отже, не мала права на розпорядження зазначеним нерухомим майном. Оскільки оспорюваний іпотечний договір не відповідає вимогам частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), то відповідно до частини першої статті 215 цього Кодексу його необхідно визнати недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 липня 2015 року ОСОБА_5 відповідно до умов договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О., подарувала своїй дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.72).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року у справі № 638/3852/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна та визнання договору дарування недійсним – задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з вересня 1995 року по березень 2010 року; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житлову квартиру АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір дарування житлової квартири АДРЕСА_1 від 09 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О., та зареєстровано в реєстрі № 32; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлової квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право власності на частину житлової квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 8 640,00 грн; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.8-10 том 1).

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року скасовано в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та поділ цього майна, визнання договору дарування, укладеного 09 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (номер запису про право власності 10352625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 676746163101) недійсним та ухвалено в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову; в іншій частині рішення залишено без змін; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 12 960,00 грн (а.с.11-17 том 1).

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна залишено в силі; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю змінено, виключено третій абзац резолютивної частини рішення суду; стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 8 640,00 грн з кожної (а.с.18-25 том 1).
03 липня 2021 року між ОСОБА_2 як позичальником та ОСОБА_4 як позикодавцем укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 1 370 605,00 грн, що за згодою сторін еквівалентно сумі 50 000,00 доларів США за курсом Національного банку України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 03 липня 2028 року (а.с.69 том 1).

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики грошей від 03 липня 2021 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 03 липня 2021 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. та зареєстрований в реєстрі за № 605 (а.с.70-71 том 1). 

Як вбачається з пунктів 1.1.-1.3. договору іпотеки цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в іпотекодавця за договором позики грошей, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі 03 липня 2021 року на суму 1 370 605,00 грн, що за згодою «сторін» еквівалентно сумі 50 000,00 доларів СІІІА, з обумовленим строком повернення боргу (позики) до 03 липня 2028 року включно, на умовах договору позики грошей з врахуванням збитків, завданих простроченням платежів, відшкодуванням витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеними на момент фактичного задоволення вимог. У забезпечення своєчасного виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю таке майно: цілу квартиру під номером АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з 3-х жилих кімнат, житловою площею 64,5 кв м, опальною площею 94,2 кв м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Назаренко О.О., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 09 липня 2015 року за реєстром № 362; Державну реєстрацію права, власності на квартиру проведено за іпотекодавцем приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О. 09 липня 2015 року, індексний номер витягу: 40393907, номер запису про право власності: 10352625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 676746163101. Предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приладдями і залишається у володінні і користуванні іпотекодавця.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України).

За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року № 910/3372/19.

Ураховуючи викладене вище та фактичні обставини справи, встановлені судом, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору іпотеки є ефективним.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 199/2943/20.

Матеріали справи свідчать про те, що 09 липня 2015 року ОСОБА_5 відповідно до умов договору дарування квартири подарувала своїй дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

03 липня 2021 року між ОСОБА_2 як позичальником та ОСОБА_4 як позикодавцем укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 1 370 605,00 грн, що за згодою сторін еквівалентно сумі 50 000,00 доларів США за курсом Національного банку України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 03 липня 2028 року.
З метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики грошей від 03 липня 2021 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 03 липня 2021 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. та зареєстрований в реєстрі за № 605. 

Проте, як встановлено вище, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року, яке в цій частині залишено в силі постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року, визнано недійсним договір дарування житлової квартири АДРЕСА_1 від 09 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О., та зареєстровано в реєстрі № 32, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлової квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_5 право власності на частину житлової квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, відсутні правові підстави вважати, що станом на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 набула у визначений законом спосіб майно, яке належало ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у рівних частках по частини кожному. При цьому встановлено, що спірне майно вибуло, зокрема з власності ОСОБА_1 поза його волею. За таких умов іпотекодавець не мав повноважень укладати спірний договір іпотеки. Водночас ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не погоджували передачу зазначеного майна в іпотеку. 
Частиною першою статті 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено вичерпний перелік об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.
Отже, лише власник може передати належне йому майно в іпотеку.

Встановивши, що договір дарування квартири від 09 липня 2015 року, а саме квартири АДРЕСА_2 , яку було передано в іпотеку за спірним договором іпотеки, було визнано судом недійсним, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на вказане майно, тому не мала права передавати його в іпотеку з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, що є підставою для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Отже, ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами укладення оспорюваного правочину з порушенням норм матеріального права, тому відповідно до частини першої статті 203, статті 215 ЦК України такий правочин необхідно визнати недійсним, відповідно, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також сприяють відновленню порушеного права ОСОБА_1 на спірне майно.

Схожі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц (провадження № 61-3982св20), від 09 вересня 2021 року у справі № 727/6248/18 (провадження № 61-5697св20), від 27 листопада 2019 року у справі № 686/9287/15-ц (провадження № 61-16152св18).

Тому, доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими з підстав, зазначених вище в цій постанові.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мисочки Д.М. скасувати рішення (та відповідний запис) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59083309, від 03 липня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не можна покладати будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). При цьому, вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав в даному позові не заявлено. Разом з цим слід зазначити, що у відповідності до вимог частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 березня 2024 року.