ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року	Львів	Справа № 300/1328/23 пров. № А/857/11431/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В., 
                                                                                 Ільчишин Н. В.,              

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року (ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську суддею Кафарським В. В., складене у повному обсязі 26 травня 2023 року) у справі № 300/1328/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

                                                      В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_2 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в особі Івано-Франківського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі також відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 28.01.2023 № 26104300018009;
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в особі Івано-Франківського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області видати йому посвідку на постійне місце проживання.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у січні 2022 року він звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію, надавши усі документи, передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, оскільки з 15.10.2016 перебуває у шлюбі з громадянкою України. Проте, 28.01.2023 відповідач прийняв рішення № 26104300018009 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про імміграцію”. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, стверджує, що має право на отримання дозволу на імміграцію у зв`язку з наявністю дітей, які народилися та проживають в Україні, та перебуванням у шлюбі з громадянкою України.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_2 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при витребуванні у нього документів, які були необхідні при подачі заяви, в переліку документів для оформлення на імміграцію в Україну, напроти пункту 3. «Довідка про відсутність судимості (при необхідності)» працівник імміграційної служби поставила прочерк, також жодного разу йому не було задано питання про наявність, чи відсутність у нього судимості, де вказали йому поставити свій підпис .там він це і зробив. Вважає, що цим його було введено в оману, адже він жодним чином не намагався приховувати цей факт, оскільки розуміє, що це неможливо зробити. Усі документи за цим переліком він надав.
Тому вважає, що висновок суду про те, що він свідомо надав неправдиві відомості щодо притягнення його до кримінальної відповідальності та наявність непогашеної судимості вважає неправдивим та голослівним. Зазначає, що на час подання заяви у нього тривав іспитовий строк у зв`язку зі звільненням від відбування покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі, а на момент ухвалення рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію він був звільнений від відбування покарання.
Крім того, при прийнятті рішення, судом, так само, як і відповідачем не враховано наявність в нього дітей, які народилися та проживають в Україні, а також те, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України.
Також зазначає, що відзив на позов від відповідача йому не надходив.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують оскаржуваного рішення суду першої інстанції; жодних доказів в обґрунтування порушення судом першої інстанції при ухваленні цього рішення норм матеріального та процесуального права відповідачем при поданні апеляційної скарги не надано.
Вказує на те, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянином Республіки Грузія ОСОБА_3 було свідомо зазначено неправдиві відомості щодо притягнення до кримінальної відповідальності, що в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про імміграцію” є самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Зазначає, що відповідачем не здійснюється втручання в сімейне життя позивача, оскільки ОСОБА_4 не позбавлений права повторно звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію. Також зазначає, що відзив на його позов було надіслано йому листом на поштову адресу, проте лист згодом повернувся без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що оскаржуване рішення відповідача було винесене без врахування всіх обставин, що мають значення, без врахування принципу пропорційності, без проведення додаткової перевірки та зібрання доказів, без врахування його права на участь у процесі прийняття рішень.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Грузія, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданий 24.05.2019, дійсний до 24.05.2029 (а. с. 30 - 37).
15.10.2016 між позивачем та громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладений шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 15.10.2016, видане Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а. с. 38).
29.01.2022 позивач звернувся до Івано-Франківського відділу Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, підстави надання: 03/01 шлюб з громадянином України, діти і батьки громадян України (а. с. 27 - 28).
З метою перевірки наявності чи відсутності підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідачем направлено вимоги до ГУНП в Івано-Франківській області від 14.05.2022 № 2610-969/2610.1-22 і від 03.11.2022 № 2610.1-2581/2610.1-22, запит до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 25.11.2022 № 2610.1-2795/2610.1-22 та запит до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.11.2022 № 2610.1-2813/2610.1-22 (а. с. 48, 50, 54 - 55, 57).
На запити до ГУНП в Івано-Франківській області було отримано відповіді – довідку від 24.05.2022 № 26-24052022/26006 і довідку від 10.11.2022 № 31-10112022/26006, відповідно до яких ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України) (а. с. 47, 52 - 53).
Листом від 12.12.2022 № 15929108/46/01/2022 Івано-Франківське РУП ГУНП в Івано-Франківській області повідомило, що відносно громадянина Республіки Грузія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито кримінальні провадження від 13.05.2021 № 12021091010000327 за ч. 2 ст. 185 з обвинувальним актом та від 18.05.2021 № 12021091010000346 за ч. 1 ст. 185 з обвинувальним актом (а. с. 56).
У відповіді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, наданої листом від 13.01.2023 № 01-42/252023, зазначається, що відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 28.09.2022 позивача звільнено від відбування покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 (один) рік, засудженого вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.2021 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України – у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Також вказано, що вироком Івано-Франківського міського суду від 16.12.2022 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді виправних робіт на строк один рік 5 шість місяців з відрахуванням в дохід держави у розмірі 10 (десяти) відсотків заробітку, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік). (а. с. 58).
28.01.2023 начальником Івано-Франківського відділу УДМС в Івано-Франківській області затверджено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_8 (а. с. 59).
Рішенням від 28.01.2023 № 26104300018009 позивачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про імміграцію” відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Копію рішення надіслано поштою (а. с. 60).
Не погоджуючись з рішенням відповідачі, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві від 29.01.2022 позивач вказав на відсутність фактів притягнення до кримінальної відповідальності та наявності непогашеної судимості, проте на момент подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності та мав непогашену судимість.
Разом з тим, позивача було попереджено, що зазначення ним неправдивих відомостей у заяві, є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_6 на заяві від 29.01.2022 (а. с. 28).
Тобто на момент подачі документів позивач був обізнаний з обов`язком зазначення правдивих відомостей та подання достовірних документів, проте свідомо надав неправдиві відомості щодо притягнення його до кримінальної відповідальності та наявності непогашеної судимості, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України № 2491-ІІІ є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За вимогами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства (далі - Закон № 2491-III).
Статтею 1 Закону № 2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до статті 4 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (пункт 1 частини третьої статті 4 Закону 2491-III).
Згідно з статтею 9 Закону № 2491-III заява про надання дозволу на імміграцію подається особою, яка перебуває в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 
1) три фотокартки; 
2) копія документа, що посвідчує особу; 
3) документ про місце проживання особи; 
4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 
5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцією не приймається.

Відповідно до статті 10 Закону № 2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію не надається: 
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 
6) в інших випадках, передбачених законами України.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що для отримання дозволу на імміграцію особи, які постійно проживають за межами України або особами, які перебувають в Україні на законних підставах, подають заяви про надання дозволу на імміграцію, до яких долучаються необхідні документи. При цьому, законодавством визначений перелік підстав, для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:
1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;
2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;
3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;
4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;
5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (надалі – Порядок № 1983).
Згідно з пунктом 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система “Аркан”), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;
проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про імміграцію”.
Відповідно до пункту 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України “Про імміграцію”, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач здійснив перевірку наявності/ відсутності підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну шляхом направлення запитів до ГУНП в Івано-Франківській області, Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області, Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (а. с. 48, 50, 54 - 55, 57).
Зі змісту відповідей на ці запити видно, що на 29.01.2022 (день подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію) ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України (а. с. 47, 52 - 53, 56).
Окрім того, на час подання відповідної заяви у позивача тривав іспитовий строк у зв`язку із звільненням від відбування покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі, встановленого вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.2021 (а. с. 58).

Судом встановлено, що згідно копії заяви ОСОБА_6 про надання дозволу на імміграцію в Україну та встановлено, що в графі “Чи притягувалися до кримінальної відповідальності” позивачем проставлено символ “Х”, що означає не притягався.
У графі “У разі наявності непогашеної (не знятої в установленому законом порядку) судимості вказати підстави для притягнення до кримінальної відповідальності” вказано “Ні”, що свідчить про заперечення позивачем наявності у нього непогашеної (не знятої в установленому законом порядку) судимості (а. с. 27).
Отже, у заяві від 29.01.2022 позивач вказав на відсутність фактів притягнення до кримінальної відповідальності та наявності непогашеної судимості. 
Разом з тим, як вже зазначалось вище, на момент подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності та мав непогашену судимість.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивача було попереджено, що зазначення ним неправдивих відомостей у заяві, є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_6 на заяві від 29.01.2022 (а. с. 28).

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент подачі документів позивач був обізнаний з обов`язком зазначення правдивих відомостей та подання достовірних документів, проте свідомо надав неправдиві відомості щодо притягнення його до кримінальної відповідальності та наявності непогашеної судимості, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України № 2491-ІІІ є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Щодо доводів апелянта про те, що працівником імміграційної служби жодного разу йому не було задано питання про наявність, чи відсутність у нього судимості, а вказав йому поставити свій підпис там він це і зробив, у зв`язку з чим вважає, що його було введено в оману колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 72, частини першої статті 73, частини першої статті 74, частини першої статті 75, частин першої та другої статті 76 та частин першої та другої статті 77 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми і у своїй сукупності дають можливість суду встановити всі обставини цієї справи; позивачем не доведено і судом не встановлено, що такі докази можуть бути здобуті з порушенням порядку, встановленого законом, тому такі судом приймаються до уваги і враховуються під час розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає. що всупереч зазначеним приписам, позивач не надав до суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували його доводи та спростовували доводи відповідача та встановлені обставини.

При цьому, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень надав достатніх доказів та навів достатніх доводів на спростування тверджень позивача.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення суду не впливають та висновків суду не спростовують.

Відтак, колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі № 300/1328/23 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин