Номер провадження: 22-ц/813/196/24 
Справа № 522/1657/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Узун Н.Д., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 8 846 361 грн, з яких 3 504 600 грн – борг за договором від 17.08.2012, 4 839 210 грн – 100% річних від простроченої суми; 502 559 грн – сума збитків завданих інфляцією, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 серпня 2012 року було укладено договір позики грошей, предметом якого є сума у розмірі 959 200 гривень, що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 119 900 дол. США. На забезпечення виконання своїх зобов`язань 17 серпня 2012 року було укладено договори поруки: з ОСОБА_5 та з ОСОБА_4 . Позичальник посилаючись на своє скрутне становище у визначений строк кошти не повернув. 27 березня 2017 року було укладено Договір про внесення змін до Договору позики грошей, відповідно до якого позивачка передала ОСОБА_2 3 504 600 грн. 27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №1/17. У той же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №2/17. Поручителі несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем. 
Позивачка неодноразово намагалася повернути свої кошти, але позичальник ухиляється від виконання свої зобов`язань, тому станом на 13 лютого 2019 року, заборгованість за договором про внесення змін до договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовськую Н.Ю. за реєстровим номером 1968 та викладення його у новій редакції від 27 березня 2017 року становить 327 643 дол. США, за офіційним курсом НБУ еквівалентно 8 846 361 грн (327 643 * 27), з яких: 
борг за договором позики – 3 504 600 000 грн, що в еквіваленті за домовленістю сторін становіть 129 000 дол. США,
100 % річних від простроченої суми (п. 8 договору позики) – 179 230 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2019 року еквівалентно 4 939 2010 грн,
сума збитків завданих інфляцією – (129 800 * 114, 34% = 18 613 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2019 року еквівалентно (18 613, 32 * 27) 502 559 грн.
Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , суму боргу в розмірі 327 643 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 8 846 361 грн, з яких:
129 800 дол. США, що за домовленістю сторін еквівалентно 3 504 600 грн – борг за договором про внесення змін до договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовськую Н.Ю. за реєстровим номером 1968, та викладення його у новій редакції від 27 березня 2017 року;
179 230 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2019 року еквівалентно 4 839 210 грн – 100% річних від простроченої суми;
18 613 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2019 року еквівалентно 502 559 грн – сума збитків заданих інфляцією.
19 квітня 2019 року адвокат Максимець Олександр Богданович в інтересах відповідачки ОСОБА_7 надав суду відзив на позов, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову, з огляду на те, що кредитор не пред`явив позов до суду протягом трьох років з моменту, коли сплив строк на виконання договору позики від 17 серпня 2012 року, тобто з 17 лютого 2013 року, а тому порука припинена 17 лютого 2016 року. Укладення 27 березня 2017 року Договору про внесення змін до Договору позики грошей спрямоване на поновлення строків та по суті кошти за цим договором не передавалися, а ОСОБА_7 не була присутня під час укладення даного договору. Вказує, що відповідачкою ОСОБА_7 27 березня 2017 року не було укладено договір поруки, а наявний в матеріалах справи договір не відповідає дійсності та не може бути підставою для зміни, виникнення та припинення прав та обов`язків. Виконання зобов`язань ОСОБА_2 було забезпечено нерухомим майном, переданим в іпотеку, втім ОСОБА_1 звернулася до суду, незважаючи на позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Також представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність. 
У судовому засіданні 11 серпня 2020 року представник позивачки ОСОБА_8 підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Адвокат Максимець Олександр Богданович в інтересах відповідачки ОСОБА_7 заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Суд стягнув солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму боргу в розмірі 8 846 361 (вісім мільйонів вісімсот сорок шість тисяч триста шістдесят одна) гривня, з яких:
- 3 504 600 (три мільйони п`ятсот чотири тисячі шістсот) гривень – борг за Договором про внесення змін до Договору позики грошей, посвідченого 17.08.2012 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1968 та викладення його у новій редакції від 27.03.2017;
- 4 839 210 (чотири мільйони вісімсот тридцять дев`ять тисяч двісті десять) гривень – 100 % річних від простроченої суми;
- 502 559 (п`ятсот дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень – сума збитків завданих інфляцією. 
В частині вимог до ОСОБА_3 відмовлено.
У апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток-повідомлень. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на всі відомі суду адреси місця їх проживання та на адреси реєстрації, які були надані Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області (т. 2 а.с. 93-95), однак судова кореспонденція повернулась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Крім того, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялись про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 2 а.с. 10-112).
Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).
Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення про судові засідання неодноразово направлялись листом рекомендованою кореспонденцією, відповідачам на всі відомі суду адреси місця їх перебування та враховуючи, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялись про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 553, частини першої статті 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю за №1968.
Згідно п. 1 Договору позики грошей, позикодавець передала, а позичальник прийняв у власність грошову суму у розмірі 959 200 гривень, що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 119 900 доларів США та зобов`язався повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим Договором, позику в вищевказаному розмірі.
Відповідно до п. 4 Договору позики грошей, сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути (погасити) таку ж суму грошових коштів в повному обсязі до 17 лютого 2013 року включено, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін. Всі додаткові угоди щодо внесення змін та доповнень до цього договору складають його невід`ємну частину. 
17 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.
17 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.
Згідно п.п. 1.2 Договорів поруки, сторони договору встановлюють, що Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Позикодавцем відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають з умов Договору позики грошей, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 17.08.2012 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1968 та укладених в майбутньому додаткових угод до нього, в повному обсязі цих зобов`язань. 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 березня 2017 року було укладено Договір про внесення змін до Договору позики грошей, посвідченого 17 серпня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстраційним №1968 та викладення його у новій редакції, відповідно до якого (п. 3) сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути (погасити) суму грошових коштів (3 504 600 гривень, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 129 800 доларів США) в повному обсязі до 27 вересня 2017 року включено, який може бути продовжено за взаємною згодою сторін. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстрованим №641.
27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №1/17.
27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №2/17.
Відповідно до п. 9 Договору позики грошей, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та / або її частину) у встановлений строк або у випадку будь-яких порушень графіку повернень суми позики, позичальник зобов`язався сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору.
Відповідно до розрахунку 3% річних за договором про внесення змін до Договору позики грошей від 27.03.2017, загальна сума 100% річних за період з 28 вересня 2017 року по 13 лютого 2019 року становить 4 839 210 грн, що за офіційним курсом НБУ становить 179 230 доларів США.
Нарахування інфляційних збитків, яка відповідно до розрахунку становить 502 559 грн. є правомірним, адже валютою договору є гривня та стягненню підлягають кошти в національній валюті.
Тобто, зважаючи на те, що відповідач отримав позику та не повернув кошти до закінчення строку дії договору, поручителі відповідають як солідарні боржники за невиконання основного зобов`язання.
Щодо застосування строків позовної давності, суд відзначає наступне.
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Суд приймає до уваги заяву ОСОБА_3 та її представника про застосування строку позовної давності, з огляду на те, що строк звернення до суду за договором поруки від 17 серпня 2012 року сплив 18 лютого 2016 року (три роки з моменту закінчення строку виконання договору позики грошей, яким є 17 лютого 2013 року), в той час як факт укладення договору поруки від 27 березня 2017 року не підтверджено матеріалами справи.
В судовому засіданні до матеріалів справи було долучено оригінал договору поруки №1/17, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 27 березня 2017 року.
За загальним правилом, які можна відстежити з інструкцій з діловодства в різних сферах, Порядків та Правил, вбачається, що договори складені на декількох аркушах мають бути прошиті та пронумеровані або ж містити підпис на кожній сторінці.
В свою чергу, поданий оригінал договору містить три отвори, втім не прошитий та не пронумерований, а підпис ОСОБА_5 проставлений на третій сторінці під реквізитами сторін, де також зазначені розділи «строк дії угоди» та «інші умови». 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 27.03.2017 не відповідає вимогам достовірності, а саме не можливо встановити, що аркуші договору є єдиним документом, та підпис який міститься на останньому аркуші стосується першого та другого аркушів, оскільки договір не прошитий. Відповідач заперечує укладення 27 березня 2017 року договору поруки, матеріали справи, в свою чергу, не містять інших доказів укладення такого договору, тому суд вважає не доказаним факт укладення 27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 договору поруки. 
За таких обставин та правових підстав, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Однак, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 , доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що 27 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1/17, за яким поручитель поручилася за належне виконання зобов`язань позичальника та взяла на себе солідарний обов`язок за цим зобов`язанням (т. 1, а.с. 21).
Й, навпаки, ні поручитель ОСОБА_3 , ні її представник, адвокат Максимець Олександр Богданович, не спростували підстави позову у цій частині вимог належними та достовірними доказами. А сам по собі факт того, що на кожному аркуші договору не проставлені підпис поручителя та договорі не прошитий, не може заперечити факт укладення спірного договору поручителя, оскільки вимог про визнання його не укладеним або недійсним не заявлялось поручителем у встановленому законом порядку.
Згідно абзацу другого частини першої статті 281 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Але, ні відповідач ОСОБА_3 , ні її представник, адвокат Максимець Олександр Богданович, не надали суду письмових доказів у підтвердженні заперечення факту укладення спірного договору поруки.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення. Поручитель ОСОБА_3 не виконала умови договору поруки від 27 березня 2017 року, тому повинна нести солідарний обов`язок з позичальником за цим зобов`язанням
Таким чином, позивачем в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідач ОСОБА_7 порушила права позивача, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Верховний суд у постанові 02 червня 2021 року у справі №520/9695/13 (провадження №61-4756св19) зробив наступний висновок: «Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності.
Кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №317/5082/13-ц (провадження №14-415цс19).
Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 договору поруки від 06 лютого 2009 року за №00488r2, поручитель (ОСОБА_2) відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Згідно пунктів 1.3, 1.4 договору поруки від 23 вересня 2010 року за №00510r2, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель (ОСОБА_3) відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки.
Ураховуючи викладене, а також те, що ані нормами закону, ані умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні».
У даному випадку умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки, тому підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 553, 554 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7  про стягнення боргу за договором позики й ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову шляхом стягнення солідарно з ОСОБА_2  та ОСОБА_7  на користь  ОСОБА_1 суми боргу в розмірі у розмірі 8 846 361 (вісім мільйонів вісімсот сорок шість тисяч триста шістдесят одна) гривня, з яких:
- 3 504 600 (три мільйони п`ятсот чотири тисячі шістсот) гривень – борг за Договором про внесення змін до Договору позики грошей, посвідченого 17.08.2012 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1968 та викладення його у новій редакції від 27.03.2017;
- 4 839 210 (чотири мільйони вісімсот тридцять дев`ять тисяч двісті десять) гривень – 100 % річних від простроченої суми;
- 502 559 (п`ятсот дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень – сума збитків завданих інфляцією. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнитичастково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму боргу у розмірі 8 846 361 (вісім мільйонів вісімсот сорок шість тисяч триста шістдесят одна) гривня, з яких:
- 3 504 600 (три мільйони п`ятсот чотири тисячі шістсот) гривень – борг за Договором про внесення змін до Договору позики грошей, посвідченого 17 серпня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1968 та викладення його у новій редакції від 27.03.2017;
- 4 839 210 (чотири мільйони вісімсот тридцять дев`ять тисяч двісті десять) гривень – 100% річних від простроченої суми;
- 502 559 (п`ятсот дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень – сума збитків завданих інфляцією. 
В решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 28 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                   А.І. Дришлюк