ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 р. 	Справа № 520/9050/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022,  по справі № 520/9050/22
за позовом    Прокурора Київської окружної прокуратури м. Харкова, що діє в інтересах держави, Департамента містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації    
до      ОСОБА_1                       
про відновлення попереднього стану будинку,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, прокурор Київської окружної прокуратури м. Харкова, що діє в інтересах держави, Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
- зобов`язати відповідача відновити квартиру АДРЕСА_1 , шляхом приведення їх до стану, що існував до початку виконання будівельних робіт, відповідно до технічного паспорту від 14.03.2018, виготовленого ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відновити квартиру № 23 та приміщення спільного користування у житловому будинку за адресою АДРЕСА_4 , шляхом приведення їх до стану, що існував до початку виконання будівельних робіт, відповідно до технічного паспорту від 14.03.2018, виготовленого ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації».
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі..
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Прокурор Київської окружної прокуратури м. Харкова подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві на апеляційну скаргу просить суд апеляційної інстанції розглянути справу за його участю.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною шостою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, у тому числі значення справи для сторін, категорію та складність справи, кількість сторін та інших учасників справи та чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.
Враховуючи характер спірних відносин, склад учасників, предмет доказування та той факт, що розгляд справи не становить значний суспільний інтерес, дана справа відноситься до справ незначної складності.
З огляду на те, що справа відноситься до категорії незначних, не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, характер спірних відносин і предмет доказування не є складними і не вимагають проведення судового засідання, заявником не наведено достатніх мотивів для необхідності призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та не вбачає необхідності надання пояснень сторонами у зазначеній справі, у зв`язку з чим підстави для апеляційного розгляду справи за участю сторін у справі відсутні.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанціх, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.04.2018року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д., придбав у ОСОБА_2 квартиру у будинку готельного типу за адресою: АДРЕСА_5 . Станом на 14.03.2018року ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , у якому зазначено житлова площа квартири 18,6кв.м., загальна площа 41.5кв.м., у якому відсутні відомості про прибудову до квартири № 23 , з облаштуванням окремих сходів, а в переліку приміщень спільного користування, зазначено балкон площею 2,2кв.м..
З наданого листа Департамента містобудування та архітектури обласної державної адміністрації від 15.12.2021року за №01-04/3521-2/2188 встановлено, що жилий будинок АДРЕСА_4 , охоронний №7203-Ха, наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та прийнятий на облік рішенням Харківського обласного виконавчого комітету від 05.03.1992 №61(охоронний №569). Згідно «Науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичного ареалу м.Харкова», розробленої на замовлення Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради та затвердженої наказом Міністерства культури, молоді і спорту України наказом від 27.02.2020 №1199, вищевказана будівля знаходиться в межах історичного центру, підзона 2(південна). 04.02.2020р. до Харківської обласної державної адміністрації департаменту містобудування та архітектури звернувся ОСОБА_3 стосовно проведення будівельних робіт власником квартири АДРЕСА_1 . С виїздом на місце за вказаною адресою фахівцями Департаменту був встановлений факт проведення будівельних робіт на вказаній пам`ятці з втручанням у будівельні конструкції власником квартири №23 ОСОБА_1 .. На підтвердження цього був складений акт огляду будівлі-пам`ятки від 16.09.2022року, в якому відображені проведені будівельні роботи за адресою АДРЕСА_5 , що призвело до зміни зовнішнього вигляду будівлі та направлені вимоги щодо припинення будівельних робіт. Водночас, Департаментом були направлені листи до Департаменту державної архітектурної-будівельної інспекції у Харківській області та прокуратури Харківській області щодо вживання заходів реагування в межах повноважень.
З наявному в матеріалах справи акту огляду будівлі-пам`ятки від 16.09.2022року, в якому відображені проведені будівельні роботи за адресою АДРЕСА_5 , що був складений представниками Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації начальником відділу охорони пам`яток архітектури архітектурно-будівельного управління С.Боярчук та інспектором відділу охорони пам`яток архітектури архітектурно-будівельного управління О.Стукало, зазначено, що будівля перебуває на державному обліку, як пам`ятка містобудування та архітектури, місцевого значення «Жилий будинок Миронової», охоронний номер №7203-Ха, занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883 та прийнята на облік рішенням Харківського обласного виконавчого комітету від 05.03.1992р. №61. В результаті огляду встановлено:-під час огляду ознак проведення робіт (Будівельні матеріали,будівельна техніка та робітники) не виявлено;- на правому фланзі головного фасаду, над входом до приміщень першого поверху улаштований еркер;- з боку торцевого дворового (західного) фасаду до приміщень другого поверху улаштований вхід, до якого ведуть одномаршові металеві сходи. До акту долучені матеріали фото фіксації будівлі. Позивач, зазначає, що ситуація що склалася порушує чинне законодавство і створює загрозу пам`ятці. Станом на день звернення до суду, відповідачем не вчинено жодних дій, щодо збереження та відновлення архітектурних пам`яток у первісному (автентичному) стані. Вважаючи такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують вимоги ст.ст.22,23,24,27 Закону України «Про охорону культурної спадщини», позивач звернувся із вищевказаним позов до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону № 1697-VII визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону № 1697-VII дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в одному з двох випадків:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 19.07.2018 року у справі № 822/1169/17, від 10.04.2019 року у справі     № 813/661/17, від 28.04.2021 року по справі № 160/13338/20.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону № 1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
У пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
У пункті 4 вказаного Рішення передбачено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Вказані висновки Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 23 Закону № 1697-VII.
Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 року у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 року у справі № 569/4123/16-а.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку, що в даному випадку прокурором доведено правомірність самостійного звернення до суду в інтересах держави в особі Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації, оскільки Департамент своєчасно та самостійно таке право не реалізувало.
Статтею 54 Конституції України встановлено, що держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - визначене місце, споруда, комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Згідно з абзацом шостим статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Частиною 1 ст.22 вказаного Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у' спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Згідно зі ст.26 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ремонт та реставрація пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового, дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.
Так, аналогічні положення містяться і в Типових регіональних правилах забудови, затверджених наказом Держбуду України 10.12.2001 р. за № 219, зареєстрованих у Мінюсті України 03.01.2002 р. № 4/62902 (далі - Правила), зокрема, реконструкція будинків здійснюється лише з дозволу виконавчого комітету відповідної ради (розділ 7 Правил); проектна документація до її затвердження підлягає комплексній державній експертизі згідно із Порядком затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва й проведення їх комплексної інвестиційної державної експертизи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1998року №1308 (п. 11.1 розділу 11 Правил); погоджений проект подається на розгляд до містобудівної ради при головному архітекторі району (міста) (п.11.3 розділу 11 Правил); здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством (п.12.7 розділу 12).
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 року, будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації. 
Згідно з ч.5 ст.7 Закону затвердження проекту замовником (забудовником) може бути здійснено за наявності рішення органу містобудування та архітектури про погодження проекту.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Як встановлено судовим розглядом,  жилий будинок №4 по вул.Маршала Бажанова, у м.Харкові, охоронний №7203-Ха, наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та прийнятий на облік рішенням Харківського обласного виконавчого комітету від 05.03.1992 №61(охоронний №569). Згідно «Науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зон охорони памяток та історічного ареалу м.Харкова»,розробленої на замовлення Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради та затвердженої наказом Міністерства культури, молоді і спорту України наказом від 27.02.2020 №1199, вищевказана будівля знаходиться в межах історичного центру, підзона 2(південна).
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" до повноважень органів охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій, органів охорони культурної спадщини місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень належить видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України "Про охорону культурної спадщини" органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.
Приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.
Згідно з частиною третьою статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону "Про охорону культурної спадщини"пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності.
Згідно ч. 4, 5 ст. 319. ЦК України власність зобов`язує і власник не може використовувати право власності на шкоду інтересам суспільства.
Відповідно до ч. 8 ст. 319. ЦК України особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту огляду будівлі-пам`ятки від 16.09.2022 року, в якому відображені проведені будівельні роботи за адресою АДРЕСА_5 , що був складений представниками Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації начальником відділу охорони пам`яток архітектури архітектурно-будівельного управління С.Боярчук та інспектором відділу охорони пам`яток архітектури архітектурно-будівельного управління О.Стукало, зазначено, що будівля перебуває на державному обліку, як пам`ятка містобудування та архітектури, місцевого значення «Жилий будинок Миронової», охоронний номер №7203-Ха, занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883 та прийнята на облік рішенням Харківського обласного виконавчого комітету від 05.03.1992р. №61. В результаті огляду встановлено:-під час огляду ознак проведення робіт (Будівельні матеріали,будівельна техніка та робітники) не виявлено;- на правому фланзі головного фасаду, над входом до приміщень першого поверху улаштований еркер;- з боку торцевого дворового (західного) фасаду до приміщень другого поверху улаштований вхід, до якого ведуть одномаршові металеві сходи. До акту долучені матеріали фото фіксації будівлі. Позивач, зазначає, що ситуація що склалася порушує чинне законодавство і створює загрозу пам`ятці. Станом на день звернення до суду, відповідачем не вчинено жодних дій, щодо збереження та відновлення архітектурних пам`яток у первісному (автентичному) стані. Вважаючи такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують вимоги ст.ст.22,23,24,27 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини" усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 р. N 1768.
В пункті 1 вказаного Порядку зазначається, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
В охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком вказаного вище Порядку, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Керуючись пунктом 11 частини другої статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" управління укладає охоронні договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закон.
Законом передбачається обов`язкове укладення власником пам`ятки чи її частини охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини вже після переходу права власності.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №806/1536/18.
Відповідно до п. 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 (далі - Порядок), власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Колегія суддів зазначає, що у листі Департаменту містобудування та архітектури обласної державної адміністрації від 15.12.2021року зазначено, що відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 2 Порядку укладання охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28.12.2001 №1768, зобов`язання щодо укладання охоронних договорів покладається на власника памяток. Станом на 15.12.2021р. власник вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 , з приводу укладання охоронних договорів не звертався.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини", відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із Закону.
Окрім того, судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року адміністративний позов Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) укласти з Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації (ЄДРПОУ 02498530) охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - квартиру АДРЕСА_1 на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
Зазначене рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12. 2022 року набрало законної сили 24.01.2023 року.
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про планування та забудову територій», п. 1 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Держбуду України №273 від 05.12.2000 р., передбачено, що здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про культурну спадщину» до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій відносять надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення.
Судом встановлено, що з листа Департаменту містобудування та архітектури обласної державної адміністрації від 15.12.2021року вбачається, що за дорученням Харківської обласної державної адміністрації, Департаментом розглянуто звернення ОСОБА_4 від 04.02.2020р., стосовно проведення будівельних робіт власником квартири АДРЕСА_6 . був встановлений факт проведення будівельних робіт на вказаній пам`ятці з втручанням у будівельні конструкції та ОСОБА_5 були направлені вимоги щодо припинення будівельних робіт. Департаментом не погоджувалась наукова-проектна документація на проведення робіт у будинку - пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення та не надавався дозвіл на їх проведення, як вимагає ст.26 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» використання пам`ятки повинно здійснюватися у спосіб, що потребує як найменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо, тому своїми діями відповідач завдав шкоду пам`ятці змінивши характерну властивість об`єкта культурної спадщини, що становить йоге історико-культурну цінність.
Згідно з ч.1 ст. 22 Закону пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.
Відповідно до ч.3 ст.47 Закону юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.
Крім того, згідно зі ст. 29 Закону на фізичну або юридичну особу, діяльність якої негативно позначається на стані пам`ятки (створює загрозу знищення руйнування, пошкодження, спотворення пам`ятки), покладається обов`язок вжиті заходів, погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини, для запобігання такій загрозі та підтримання пам`ятки в належному стані за власні кошти.
Відповідно до статті 66. Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Колегія суддів зауважує, що оскільки власником частини пам`ятки культурної спадщини є відповідач, а тому він зобов`язаний утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно проводити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Однак, дії відповідача порушують чинне законодавство і створюють загрозу пам`яті.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірноо висновку про задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача відновити квартиру АДРЕСА_1 , шляхом приведення їх до стану, що існував до початку виконання будівельних робіт, відповідно до технічного паспорту від 14.03.2018, виготовленого ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації».
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 по справі № 520/9050/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк