ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на  постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 2-2722/08 (провадження № 61-15123св23)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про заміну сторони її правонаступником у справі за позовом Кредитної спілки «Федерація» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на додаткову ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 31 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.
У квітні 2023 року ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до суду з заявою про замінити сторону виконавчого провадження (стягувача), яку ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 04 травня 2023 року задоволено.
Замінено сторону (позивача, стягувача) у цій справі - КС «Федерація» на правонаступника - ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС)».
У травні 2023 року ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до судуз заявою, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 6 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковою ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 31  липня 2023 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, узадоволенні заяви ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року касаційне провадження за  касаційною скаргою ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на додаткову ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 31 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року закрито.
Закриваючи касаційне провадження, Верховний Суд виходив з того, що  оскаржуване судове рішення суду першої інстанції є по суті ухвалою про визначення розміру судових витрат, якапісля її перегляду апеляційним судом касаційному оскарженню не підлягає. 
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Цивільний процесуальний кодекс України розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат».
Так, порядок визначення розміру судових витрат передбачений статтею 134 ЦПК України. Водночас порядок розподілу судових витрат встановлений статтями 141-142 ЦПК України.
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у  порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Тобто процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у  справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи).
При цьому остаточне визначення розміру судових витрат є складовою розподілу судових витрат, поняття якого є ширшим, ніж остаточне визначення розміру судових витрат.
Ухвала суду першої інстанції постановлена щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, які сторона понесла під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження. Питання щодо визначення розміру судових витрат цією ухвалою не вирішувалося.
Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції стосується вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами за результатами розгляду заяви та не є ухвалою про визначення розміру судових витрат, як про це помилково зазначив Верховний Суд.
Водночас ЦПК України (стаття 353) не передбачає можливості оскарження окремо від рішення суду в апеляційному порядку (та відповідно в  касаційному порядку) ухвали суду першої інстанції, якою вирішувалося питання розподілу судових витрат, оскільки вирішення такого питання є  складовою відповідного судового рішення. У цьому випадку ухвали суду про заміну сторони виконавчого провадження.
Ухвала суду про заміну сторони виконавчого провадження (у тому числі в  частині висновків суду про розподіл судових витрат) може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 28 частини першої статті 353 ЦПК України), а також у касаційному порядку після її  перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).
З огляду на викладене вважаю, що висновок Верховного Суду про закриття касаційного провадження є помилковим.

Суддя                                                                                                  М. Ю. Тітов