УХВАЛА
 
12 січня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 756/14233/21
провадження № 61-18386ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року  та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за житлово-комунальні послуги,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2021 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») звернулося 
до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 136 365,13 грн.
 
Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку - гуртожитку, об`єкту нерухомості загальною площею 3002,4 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 працював на посаді головного інспектора посту охорони № 6 відділу організації і забезпечення охорони відділення банку 
в м. Києві та Київській області управління охорони Департаменту технічної 
і фізичної безпеки банку з 11 серпня 2010 року по 30 грудня 2015 року.
 
Вказував, що на період роботи відповідачу виділена кімната № 408 
в будинку-гуртожитку, розмір якої складає 26,1 кв. м, де останній проживає 
на теперішній час.
 
21 лютого 2017 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 70-р, яким встановив тарифи на проживання в будинку-гуртожитку. На момент прийняття тарифів відповідач не працював у банку, проте при звільненні зобов`язувався добросовісно та вчасно платити і просив не виселяти його із орендованого житла.
 
Оскільки ОСОБА_1 на дату прийняття розпорядження не являвся працівником банку, тому із березня 2017 року входить до категорії «Всі інші категорії» і тариф складає 2 000,00 грн щомісячно.
 
01 червня 2018 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 226-р, яким збільшив тарифи за проживання і з червня 2018 року відповідач повинен вносити плату в розмірі 4 400,00 грн.
 
Вказував, що відповідач свої зобов`язання не виконує та сплачує частково 
за проживання, внаслідок чого за період з червня 2018 року по червень 2021 року виник борг у сумі 109 600,00 грн.
 
Позивач зазначав, що банк не є комунальним підприємством, а лише споживачем житлово-комунальних послуг, а тому на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання послуг проводиться споживачам відповідно до умов договору.
 
ОСОБА_1 у безпосередніх договірних відносинах з постачальниками 
житлово-комунальних послуг не перебуває, відповідні договори не укладав. Проте, у гуртожитку проживає у відособленому приміщенні, в однокімнатній квартирі, 
де є санвузол, коридор, кухня, балкон та кімната, розмір якої складає 18 м2, всього загальна площа 26,1 м2, та отримує в повному обсязі житлово-комунальні послуги, а тому повинен сплачувати (фіксований тариф, в який входять всі витрати 
на житлово-комунальні послуги (електроенергія, теплоенергія, холодна вода 
та водопостачання, дератизація та дезінфекція, вивіз сміття, водопостачання, ремонт та технічне обслуговування ліфтів, витрати на обслуговування прибудинкової території, електроосвітлення не тільки житлових кімнат, 
а й приміщень загального користування, зовнішнє освітлення та інші - залежно 
від квадратних метрів кімнати).
 
У свою чергу ПАТ «Промінвестбанк» забезпечує експлуатацію будинку гуртожитку на підставі укладених договорів з підприємствами виробниками/виконавцями комунальних послуг та уклав такі договори з основними постачальниками комунальних послуг.
Посилаючись на статтю 625 ЦК України, вказував, що розмір інфляційних втрат становить 26 765,13 грн.
 
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь свою відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території з червня 2018 року по червень 2021 року в сумі 
109 600,00 грн та інфляційні втрати у сумі 26 765,13 грн, а всього 136 365,13 грн.
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року 
позов ПАТ «Промінвестбанк» залишено без задоволення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року рішення  Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.
 
Позов ПАТ «Промінвестбанк» задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» 17 500,00 грн - заборгованості за оплату комунальних послуг, 1 981,15 грн - інфляційні втрати, 
а всього стягнуто 19 481,15 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
20 грудня 2023 року ПАТ «Промінвестбанк», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення  Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, в якій заявник, посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення  Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
За приписами пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі 
№ 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України
 
Відповідно до частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах 
про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, 
чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2 684,00 грн.
 
Ціна позову в цій справі становить 136 365,13 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
Зокрема у касаційній скарзі міститься посилання на те, що справа стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника.

Такі доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Враховуючи, що ціна позову у цій справі становить 136 365,13 грн, доводи щодо виняткового значення справи для заявника не є достатньо обґрунтованими.
 
Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, 
що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи 
для учасника можна оцінити тільки з урахуванням ним особистої оцінки справи. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у скарзі.
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
Тобто заявник у касаційній скарзі не обґрунтував наявність актуальної правової проблеми, яка може бути вирішена за результатами касаційного перегляду справи.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку 
про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявником не зазначено про неоднакове застосування касаційним судом (згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України саме його висновки, викладені в постановах, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права) одних 
і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Також не обґрунтовано наявності актуальної правової проблеми у застосуванні норми права у подібних правовідносинах. Верховним Судом вже сформовано правозастосовчу практику 
в цій категорії справ.

 
 
Крім того, у касаційній скарзі міститься посилання на те, що під час розгляду касаційної скарги Верховному Суду необхідно врахувати прийняте рішення Другим сенатом Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року щодо конституційності інституту малозначної справи.
 
Верховний Суд звертає увагу заявника, що Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України 
від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду 
в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок 
і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої 
та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин 
у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток 
і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості 
та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом 
як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один 
із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим 
за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» 
для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої 
та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. Разом з тим, вказаним рішенням не визнано неконституційними пункти 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, які є застосовними при кваліфікації справи як малозначної.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
 
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року справу № 756/14233/21 визнав малозначною та призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
 
Касаційна скарга заявника не містить доводів про помилковість висновків суду першої інстанції щодо віднесення цієї справи до категорії малозначних.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, а також 
не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи 
та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Касаційний перегляд судових рішень є екстраординарним, тобто таким, 
що не відбувається у кожній справі.
 
Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № Я (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію 
та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами 
у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, 
яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду 
не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес 
де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), §37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) §29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
 
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення у справах «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; «Козліца проти Хорватії», § 33; «Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №2611/07 та §54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), §48, від 02 жовтня 
2012 року, № 32299/08).
 
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) 
у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав 
для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у справі з ціною позову, 
що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
З урахуванням наведеного не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року  та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у справі 
за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська