ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
14 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/30839/20-ц
 
провадження № 61-3388 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Суханової Є. М.,                     Сліпченка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» (далі - ТОВ «Телеканал «Прямий»), ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року під час здійснення щоденного моніторингу засобів масової інформації та інформації, розміщеної в мережі Інтернет, з`ясував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:49 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3/ на інформаційно-аналітичному порталі «Прямий» була розміщена інформація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4». 
У вказаній статті зазначалося, що «ІНФОРМАЦІЯ_2». 
Вважав, що у порушення стандартів, викладених в Декларації принципів поведінки журналістів, перед розповсюдженням вказаної інформації ТОВ «Телеканал «Прямий» не скористалося правом на отримання інформації у ОСОБА_1 або його захисників, чим свідомо поставило його у ситуацію, коли він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав щодо визнання інформації недостовірною та такою, що порушує немайнові права на використання імені та недоторканості ділової репутації.
Вказував, що не здійснював побиття ОСОБА_6 , крім того як станом                                    на ІНФОРМАЦІЯ_3 року так і на дату звернення до суду за захистом порушеного права відсутній вирок суду, який набрав законної сили, щодо визнання його винним у вчиненні вказаного правопорушення. Недостовірна інформація, яка була оприлюднена ТОВ «Телеканал «Прямий» на інформаційно-аналітичному порталі «Прямий», доведена до необмеженого кола осіб у загальнодоступній мережі Інтернет, не відповідає дійсності, та відповідно принижує його честь, гідність та ділову репутацію та підлягає спростуванню у порядок і спосіб, що використано відповідачем для розповсюдження зазначеної недостовірної інформації, шляхом її офіційного спростування.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати інформацію, поширену ТОВ «Телеканал «Прямий» 19 липня 2019 року о 17.56 мережею Інтернет через сторінку офіційного інтернет-сайту за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 16.49 ІНФОРМАЦІЯ_3/ «ІНФОРМАЦІЯ_5», - недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ОСОБА_1 на честь, гідність та недоторканість ділової репутації; зобов`язати ТОВ «Телеканал «Прямий» протягом трьох днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на сторінці офіційного інтернет-сайту під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6» рішення суду по даній справі; стягнути                                                     з ТОВ «Телеканал «Прямий» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем при виконанні судового рішення, на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 187 785 грн на відшкодування моральної шкоди та 150 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти                                       в сумі 187 785 грн на відшкодування моральної шкоди та 150 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Суди виходили із того, що ОСОБА_1 є депутатом Київської міської ради 8 скликання по 81 округу Подільського району м. Києва, публічною особою, а отже піддається значному ступеню уваги населення, критики та оцінки з боку громадськості та медіа. Інформація, на яку посилається позивач у позовній заяві та просить спростувати, взята із відкритих джерел інформації, а тому не може розглядатись як поширення неправдивих відомостей про позивача.
Судами встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 від працівників його передвиборчого штабу стало відомо, що 11 липня 2019 року ОСОБА_7 - дружиною ОСОБА_8 - до Подільського УП ТУ НП в м. Києва подана заява про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення щодо нанесення ОСОБА_8 тілесних пошкоджень. На підставі цієї заяви відкрито кримінальне провадження № НОМЕР_1, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 125, частиною першою 186 КК України. Отже, ОСОБА_2 через інформаційний ресурс телеканалу здійснив інформаційне повідомлення про ситуацію, що сталася на його виборчому окрузі та відображала набір певних дій ОСОБА_1 , при цьому відповідач не мав на меті принизити честь та гідність особи позивача, а лише висвітлив події, які мали значення та інформаційний інтерес для громадськості.
Суди також зауважили, що весь зміст оспорюваної публікації був зазначений прямою мовою кандидата у депутати ОСОБА_2 , тобто ця інформація є дослідним відтворенням інформаційного матеріалу, заявленого кандидатом у народні депутати, а тому відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не можуть нести відповідальності за поширення такої інформації.
Вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними  позовними вимогами, а їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги про визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача спірної публікації. Оскільки суди дійшли висновку про відмову у задоволенні основної вимоги, то похідні вимоги також задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року й ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду                                             від 22 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/20787/18 (пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не дослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 757/30839/20 із Печерського районного суду                         м. Києва.
 
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин наслідки допустимої критики публічної особи, що призвело до суттєвих порушень норм матеріального права та ухвалення протиправних та несправедливих судових рішень.
Суди не врахували, що поширена відповідачами інформація про позивача є фактичним твердженнямз посиланням на дату, місце, спосіб, мотив нібито заподіяння позивачем тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а не критикою чи оціночним судженням. Водночас станом на час звернення з касаційною скаргою стосовно позивача відсутній обвинувальний вирок за вчинення вказаного правопорушення. 
Суди попередніх інстанції залишили поза увагою ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не є стороною кримінального провадження № НОМЕР_1, а тому не має коментувати відомості про хід досудового розслідування. 
Також зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про виклик свідків, чим позбавив можливості використати один із засобів доказування, та у порушення приписів ЦПК України прийняв відзиви на позовну заяву відповідачів, подані з порушенням процесуальних строків. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу                               від ТОВ «Телеканал «Прямий», у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 жовтня 2015 року на чергових місцевих виборах в Україні ОСОБА_1 обраний депутатом Київської міської ради 8 скликання по 81 округу Подільського району                             м. Києва.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:49 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3/ на інформаційно-аналітичному порталі «Прямий» розміщена інформація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4». 
 
У публікації вказано, що про ситуацію, яка склалася, стало відомо із заяви в поліцію, написаною дружиною потерпілого ОСОБА_9 . 
 
У вказаній статті зазначається, що «ІНФОРМАЦІЯ_2». 
 
Позивач вважає викладену інформацію недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на честь, гідність та недоторканість ділової репутації. 
З відкритих даних інтернет сайту «Судова влада України» в розділі «Стан розгляду справ» наявна інформація про призначення до судового розгляду на 27 січня 2021 року о 12:00 Подільським районним судом м. Києва обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_1 та матеріалів кримінального провадження № НОМЕР_1 від 11 липня 2019 року.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
 
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
 
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
 
В силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Згідно із статтею 10 Конвенції і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
 
Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.
 
У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
 
Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
 
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Шпрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.
 
Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
 
Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
 
Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
 
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач є депутатом Київської міської ради 8 скликання по 81 округу Подільського району м. Києва, публічною особою, відомою у сфері політики, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави на місцевому рівні та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.
 
Крім того, загальновідомим є факт відкриття стосовно ОСОБА_1 кримінального провадження № НОМЕР_1, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 125, частиною першою 186 КК України.
 
Досудове розслідування у кримінальному провадженні № НОМЕР_1 триває. 
 
Разом з тим, у Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є у відкритому доступі, міститься низка судових рішень, які прийняті в рамках кримінального провадження № НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 із яких відомо,                             що 19 листопада 2019 року прокурором м. Києва повідомлено про підозру                             ОСОБА_1 , депутату Київської міської ради VIII скликання, про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 125 КК України (заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я) та частиною першою 186 КК України (викрадення чужого майна (грабіж)). Суть повідомленої підозри полягає у тому, що 10 липня 2019 приблизно о 22 год. 30 хв. ОСОБА_8 , який є волонтером виборчої кампанії кандидата в народні депутати України по мажоритарному виборчому округу № НОМЕР_2 ОСОБА_2 , разом із дружиною ОСОБА_10 на території Подільського району м. Києва, розклеювали агітаційні листівки на підтримку ОСОБА_2 ОСОБА_1 , який був кандидатом у народні депутати України цього ж виборчого округу, побачивши, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 розповсюджують агітаційні матеріали на підтримку іншого кандидата, умисно заподіяв шкоди здоров`ю ОСОБА_8 шляхом нанесення тілесних ушкоджень останньому, після чого заволодів належним ОСОБА_8 майном, яке знаходилось в його автомобілі.
 
Суди правильно виходили із того, що відповідач ОСОБА_2 через інформаційний ресурс телеканалу здійснив інформаційне повідомлення про ситуацію, що сталася на його виборчому окрузі та відображала набір певних дій ОСОБА_1 , при цьому не мав на меті принизити честь та гідність особи позивача, а лише висвітлив події, які мали значення та інформаційний інтерес для громадськості.
 
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування позову, а саме, що поширена відповідачем інформація є недостовірною. 
 
Врахувавши положення статей 3, 4, 6 Декларації, а також прецедентну практику ЄСПЛ, суди констатували, що поширена відповідачами у спірній публікації інформація знаходиться в межах допустимої критики позивача, як політичного діяча. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
 
Зважаючи на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/20787/18, на які заявник посилався як підставу для касаційного оскарження.
 
Доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі Верховним Судом, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                                        № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають вимогам вмотивованості.
 
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін - без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович