Справа № 155/1882/23  Провадження №33/802/91/24 	Головуючий у 1 інстанції:Сметана В. М. 	
	Доповідач: Борсук П. П.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року                                                                 місто Луцьк
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Борсук П. П., з участю секретаря судового засідання Таровської А. А., особи, яка склала протокол ОСОБА_1 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Горохівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:
Вказаною постановою  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , працюючого водієм у Біологістік груп, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 536 гривень 80 копійок.
ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 10 грудня 2023 року 18 годині 02 хвилин в селі Вільхівка, вулиця Шевченка, водій керував автомобілем марки «OPEL», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився. 
Ткаим чином, ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржену постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, базується лише на одних припущеннях та недопустимих доказах.
Насамперед, на переконання апелянта, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які поза розумним сумнівом доводили б його винуватість у вчиненні ним інкримінованого йому адміністративного правопорушення, оскільки за кермом транспортного засобу він не перебував, а автомобілем керувала його дружина. 
Апелянт вказує на відсутність у працівників поліції будь-яких правових підстав вимагати від нього проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки транспортним засобом він не керував. Версію працівників поліції про зміну водія під час руху транспортного засобу ОСОБА_2 вважає помилковою та необґрунтованою. 
Крім того, судом першої інстанції поза увагою залишено наведені вище факти та не надано жодної оцінки численним порушенням під час складання протоколу. Також, апелянт звертає увагу, що працівниками поліції порушено його право на захист під час документування правопорушення, оскільки не забезпечено йому можливості скористатися послугами адвоката. 
З урахуванням наведеного, просить постанову Горохівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Захисник Хомич Р. В. 23.01.2024 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи в якому він зазначив, що не може прибути в судове засідання, оскільки буде зайнятий в іншому судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді.
ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, жодних клопотань чи заяв від останнього на адресу суду не надходило. Суд вважає така поведінка учасників судового розгляду вказує на те, що вони недобросовісно користуються належними їм процесуальними правами. 
Разом з тим, апеляційний розгляд справи можливо здійснити в режимі відеоконференції, однак апелянт та його захисник не виявили бажання у зв`язку із територіальною віддаленістю реалізувати своє право надати пояснення та взяти участь у розгляді справи саме у такий спосіб. Слід звернути увагу, що листування з судом апеляційної інстанції апелянт здійснював за допомогою електронної пошти, тобто проінформований про процеси діяльності судів, включаючи обмін документами між судом та учасниками судового процесу, можливість участі учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
З огляду на наведене, на переконання апеляційного суду, особі, яка притягається до адміністративної відповідальності надано достатній термін для захисту своїх прав, однак для забезпечення розумних строків розгляду справи про адміністративне правопорушення розгляд справи можливо проводити у відсутності ОСОБА_2 та його захисника, які виразили неготовність до судового розгляду.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення особи, яка складала протокол про адміністративне правопорушення, доходжу наступного висновку.
Згідно з ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 , дотримався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про його винуватість у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Висновок судді про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №059956 від 10 грудня 2023 року, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КП Горохівську багатопрофільну лікарню від 10 грудня 2023 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2  відмовився від проходження огляду, актом на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 10 грудня 2023 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2  відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестеру DRAGER, а також DVD-R диском, на якому наявний відеозапис події, яка мала місце 10 грудня 2023 року та іншими матеріалами справи.
Піддавати вказані докази сумніву у апеляційного суду немає підстав.
Тому твердження, викладені в апеляційній скарзі, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, адже вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, яким місцевий суд дав належну правову оцінку.
Незгода сторони захисту з оцінкою місцевим судом доказів у даній справі не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги, а саме щодо безпідставності зупинки транспортного засобу, апеляційний суд звертає увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.
З матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції встановлено факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом, та на місці події у останнього виявили явні ознаки алкогольного сп`яніння, що стало підставою для вимоги працівниками поліції проходження водієм ОСОБА_2 огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку огляд у відповідності до п. 2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Крім того, з огляду на правовий аналіз норм Правил дорожнього руху, незгода водія із причинами зупинки, або його необізнаність про це, не позбавляє його обов`язку на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, і такий обов`язок не впливає на причину зупинки.
Правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Водночас керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.
Зі змісту відеозаписів вбачається, що після зупинки, поліцейські підійшли до автомобіля і ними було зафіксовано, що за кермом був саме ОСОБА_2 , який пересідав на ходу з місця водія на заднє сидіння. Після наближення до автомобіля, через скло видно, що на задньому сидінні лежав ОСОБА_2 з розірваними штанами. В подальшому, ОСОБА_3 , знаходячись за кермом автомобіля, забирає з переднього пасажирського місця капці зеленого кольору та кладе собі під ноги. Також на відеозаписі зафіксовано, що мобільний телефон ОСОБА_2 знаходився в передній частині автомобіля.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно критично оцінив пояснення ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_3 щодо керування транспортним засобом саме ОСОБА_3 , оскільки вони є не логічними та не послідовними і розцінив їх як намагання уникнути відповідальності ОСОБА_2 за вчинене адміністративне правопорушення.
Разом з тим, факт керування транспортним засобом ОСОБА_2 додатково підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, серії №7092591 від 10.12.2023, яку ОСОБА_2 не оскаржував.
Не знайшли свого підтвердження й доводи апелянта, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки під час спілкування з ОСОБА_2 , враховуючи його поведінку, висловлювання та активне відстоювання необхідності отримати докази вчинення ним правопорушення у своїй сукупності було правильно розцінено працівниками поліції як визнання факту керування транспортним засобом та відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Наведене у своїй сукупності свідчить про правильність висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тоді як наведені апеляційні доводи, свого підтвердження, в ході їх перевірки апеляційним судом, не знайшли та зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.
За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи з приводу невинуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Що стосується інших посилань в апеляційній скарзі, то вони мають формальний характер, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції доходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому, суд керується висновком Європейського суду з прав людини, зробленим ним у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, де в п.58 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Таким чином, наведені вище та усі інші доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності судового рішення жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Ураховуючи зазначене вище та зібрані у справі докази, яким суд першої інстанції дав правильну правову оцінку, доходжу висновку про законність оскарженої постанови та відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись ст.294, 295 КУпАП, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Горохівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року- без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Копію рішення у справі про адміністративне правопорушення протягом трьох днів надіслати особі, щодо якої його винесено.

Суддя Волинського апеляційного суду                                        П. П. Борсук