Номер провадження: 22-ц/813/6697/23 
Справа № 504/1028/20
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі судового засідання Козловій В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу житлового будинку, переведення прав та обов`язку покупця, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року адвокат Кадрова О.О. в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та договір купівлі-продажу житлового будинку, котрі укладено 14 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та відповідачем, в частині визначення покупця та перевести права та обов`язки покупця на позивача, якого визнати покупцем за вказаним договором, тобто покупцем земельної ділянки та житлового будинку, визнати незаконним та скасувати запис про державну реєстрацію прав власності за громадянкою ОСОБА_2 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2019 року щодо житлового будинку; визнати право власності за ОСОБА_4 на вказані земельну ділянку та житловий будинок; вирішити питання судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що фактично у вказаних договорах покупцем виступав ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 , розрахунок з продавцем здійснювався саме ним, а не ОСОБА_2 , з його власних коштів, які отримані ним від продажу належної йому житлової квартири, яку він продав в той самий день. Оформлення житлового будинку та земельної ділянки на ОСОБА_2 відбулося внаслідок обіцянки останньої створити з ним сім`ю, народити дітей. Тобто, як зазначає позивач, відповідачка ввела його в оману, зловживаючи його теплими почуттями (т. 1, а.с. 1-5).
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2023 року у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі (т. 2, а.с. 52-54).
21.06.2023 канцелярією Одеського апеляційного суду була зареєстрована апеляційну скарга ОСОБА_1 на вище вказане рішення, в якій апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення є необ`єктивним, необґрунтованим та ухваленим із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки суперечливості походження грошових коштів у відповідача на придбання спірного майна, оскільки, в ході розгляду справи було допитано свідка – ОСОБА_5 , яка зазначала, що відповідачка узяла в борг 400 тис. грн на придбання будинку, проте ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву зазначала, що грошові кошти набуті унаслідок її трудової діяльності. З огляду на зазначені розбіжності щодо джерела виникнення коштів на придбання майна свідчать про те, що зазначені договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку є удаваними та завідомо недійсними в частині зазначення покупця. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_3 про те, що грошові кошти за придбання майна було отримано готівкою, оскільки вся сума, котра зазначена у договорі купівлі-продажу, була зарахована на рахунок ОСОБА_3 . У свою чергу, ОСОБА_2 пояснила, що частину коштів було передано продавцеві через банк, іншу частину передано безпосередньо готівкою. Однак, апелянт наголошує на тому, що судом не було належним чином досліджено всі обставини справи, так як не взято до уваги доказ – розписку на 64000 дол. США, копію якої надано ОСОБА_3 та долучено до матеріалів справи. З огляду на вищезазначене, апелянт вважає, що в ході судового розгляду, доведено належними та допустимими доказами факт укладання удаваного правочину, а також те, що воля сторін була спрямована безпосередньо на встановлення інших цивільно-правових відносин та подальше встановлення інших прав та обов`язків (т. 2, а.с. 63-68).
08.08.2023 канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Єсіпової К.В. Представник зазначає, що позивачем невірно тлумачаться норми цивільного права та вибраний позивачем спосіб захисту є неналежним та не відповідає вимогам чинного законодавства (т. 2, а.с. 90-94).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 (в залі суду) та її представник - адвокат Єпісова К.В. (поза межами суду) заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.
Апелянт в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. 
Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі – Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. 
Апелянт направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що не може прибути в судове засідання через несприятливі погодні умови. Вказане клопотання було відхилене апеляційним судом, оскільки в контексті ст. 372 ЦПК України неявка до апеляційного суду не перешкоджає розгляду справи, апелянту був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на подання додаткових пояснень в справі, заявлення клопотань тощо, свою позицію щодо вказаної справи апелянт висловив в своїй скарзі, клопотання про участь в справі в режимі відеоконференції апелянт не заявляв, а тому, зважаючи на те, що апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків, апеляційний суд вирішив розглянути справу за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів і не подав суду належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки в частині особи покупця майна є удаваними, зокрема не надав суду доказів щодо сплати саме ним особисто власних коштів продавцю ОСОБА_3 в сумі 362500 грн та отримання продавцем цих коштів за будинок, зазначений в договорі. В матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази про отримання ОСОБА_3 362500 грн від позивача ОСОБА_1 за будинок, а наявна у матеріалах справи розписка, яка видана самим ОСОБА_1 не є належним доказом на підтвердження доводів позивача про отримання продавцем ОСОБА_3 саме від нього грошових коштів в сумі 64 тисячі доларів США.
Суд відхилив твердження позивача про те, що спірний будинок та земельна ділянка придбані ОСОБА_1 за рахунок коштів отриманих ним від продажу власної квартири.
Будь-які докази, що саме ці кошти використані при купівлі будинку та земельної ділянки у справі відсутні. Крім того, ОСОБА_1 перебував на момент вчинення оспорюваних правочинів у зареєстрованому шлюбі.
Продаж житлового будинку здійснювався шляхом безготівкового розрахунку через ПАТ «БАНК ВОСТОК», і вся сума, яка вказана у договорі як ціна продажу будинку зарахована на рахунок ОСОБА_3 . Відсутні докази того, що покупцем виступав саме ОСОБА_1 . Отримання певної суми коштів, в тому числі як завдаток від ОСОБА_1 не може слугувати достатньою підставою для визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку частково недійсними та переведення прав покупця.
Більш того, відсутні докази вступу ОСОБА_1 в управління спірною нерухомістю, сплати комунальних та інших обов`язкових платежів на її утримання. Навпаки, матеріали справи містять протилежне, зокрема, що такі дії та відповідні платежі здійснені ОСОБА_2 .
Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 14.12.2019 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 5122786400:02:001:3389, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу земельної ділянки становила 24500 грн, які одержані продавцем від покупця до підписання цього самого договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., зареєстрований у реєстрі за № 1209.
14.12.2019 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі- продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу житлового будинку становила 362500 грн., які одержані продавцем від покупця до підписання цього самого договору, шляхом безготівкового розрахунку через ПАТ «БАНК ВОСТОК». Договір посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., зареєстрований у реєстрі за № 1210.
14.12.2019 року між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_6 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_2 , продаж квартири здійснено за ціною 1195171 грн. Договір посвідчено Іллічовою Н.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 6107.
В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 наступного змісту: « Я, ОСОБА_3 , будучи попередженим нотаріусом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, надаю такі свідчення суду: 14.12.2019 року я продав свою земельну ділянку з розташованим на ній житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем виступила ОСОБА_2 . Однак, перед оформленням правочину, пошуком земельної ділянки, обговоренням ціни і порядку оплати, всіма іншими питаннями, у тому числі – оплатою повної вартості покупки, займався ОСОБА_1 він планував продати інший об`єкт нерухомості, щоб купити цей. Я був здивований тим фактом, що покупцем виступила ОСОБА_2 , хоча насправді ОСОБА_1 купував земельну ділянку та будинок з власних коштів і це було видно. ОСОБА_2 нічим не цікавилась і я її бачив лише тоді, коли необхідно було підписувати документи у нотаріуса. Окрім цього ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 розповідав мені, що він у той самий день продав іншу нерухомість і зараз купує мої об`єкти з грошей, які отримав за неї. Розрахунки проводив ОСОБА_1 . Вказані свідчення готовий підтвердити в суді під присягою». Заява посвідчена 15.02.2019 року ОСОБА_7 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрована у реєстрі за № 1022.
В матеріалах справи міститься договір оренди квартири від 09.08.2019 року, за змістом якого ОСОБА_2 орендувала квартиру АДРЕСА_3 , за змістом якого у квартирі будуть проживати ОСОБА_2 , її дитина та ОСОБА_1 .
В матеріалах справи містяться письмові докази на підтвердження сплати ОСОБА_2 комунальних платежів на утримання нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .
Також наявна відповідь Фонтанської сільської ради Одеського (Лиманського) району Одеської області про сплату ОСОБА_2 земельного податку (а.с. 153).
В матеріалах справи містяться копії матеріалів ЖЕО які свідчать про наявність конфліктної ситуації між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , погрози фізичної розправи з боку ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 та її дитини (а.с 158-160).
В матеріалах справи міститься копія платіжного доручення № 320809 від 14.12.2019 року зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_3 362500 грн. за договором купівлі- продажу житлового будинку, банк отримавача ПАТ «Банк ВОСТОК».
Також наявна квитанція № 162450 від 14.12.2019 року ПАТ «Банк ВОСТОК» м. Дніпро про отримання 362500 грн. від ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2020 року № 522/17872/19 розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .
Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду 
Апеляційний суд зауважує, що за змістом статей 6, 11, 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14.11.2012 у справі № 6-133 цс 12, від 07.09.2016 у справі № 6-1026 цс 16, Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі № 742/1913/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 303/292/17, від 30.03.2020 у справі № 524/3188/17.
Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».
Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Вище вказана позиція висловлена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в справі № 346/2238/15 в постанові від 14 лютого 2022 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Предметом позову в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу житлового будинку. При цьому позивач посилається на удаваність вказаних правочинів в частині покупця.
З врахуванням обставин даної справи, матеріально-правових вимог позивача, вище наведених положень законодавства та роз`яснення судів вищої інстанції, оскільки правочин не може бути визнаний удаваний в частині сторони, на що посилався позивач в процесі розгляду справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору та відхиляє апеляційну скаргу.
Таким чином, з врахуванням вище наведеного, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2023 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний цієї текст постанови складений 28 грудня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк