КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року                                                                                                            місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/20425/21                                            
номер провадження: 22-ц/824/2041/2024 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Гаращенка Д.Р.,             Немировської О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кутового Володимира Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом доОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 30 червня 2020 року ОСОБА_2 помилково перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 35 000 грн 00 коп., що підтверджується відповідним чеком. Зазначав, що жодних правочинів позивач з відповідачем не укладав, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавав та не підписував з відповідачем жодних документів, а тому вважав, що отримані відповідачем кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню відповідно до положень     ст.ст. 530, 1212 ЦК України. Вказував, що 25 травня 2021 року він надіслав відповідачу вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів, однак відповідач проігнорував дану вимогу та не здійснив жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих коштів.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1   на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 35 000 грн 00 коп., а також понесені ним судові витрати у розмірі 908 грн 00 коп.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду від 20 червня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки  від 19 вересня 2022 року,  позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь                      ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 35 000 грн 00 коп. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кутового В.В. про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва 20 червня 2022 року. Цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35 000 грн                    00 коп., а також судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки між сторонами будь-яких договорів щодо надання послуг або виконання робіт не укладалось та відповідачем не були спростовані доводи позовної заяви належними і достатніми доказами, зокрема, щодо підстав отримання грошових коштів в сумі 35 000 грн 00 коп., то вказані грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.1212 ЦПК України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кутовий В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні грошові кошти не є безпідставно набутими у розумінні ст.1212 ЦК України, оскільки позивачем не надано жодних доказів протилежного. 
Звертає увагу, що ОСОБА_2 у 2021 - 2022 роках звертався до Дарницького районного суду міста Києва із трьома позовними заявами до ОСОБА_1 , предметом яких було стягнення із відповідача безпідставно набутих коштів, перерахованих внаслідок помилки, а саме: позов про стягнення безпідставно набутих коштів, підписаний                 ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 (справа №755/10139/21); позов про стягнення безпідставно набутих коштів, підписаний      ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 (справа №755/1175/22) та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів (справа №755/20425/21).
На думку представника відповідача, ці обставини свідчать про недобросовісну та маніпулятивну поведінку позивача, який нібито особисто та два його клієнти внаслідок помилки перерахували грошові кошти на рахунок саме відповідача.
Звертає увагу, що судами різних інстанцій встановлено, що між клієнтами        ОСОБА_2 - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (інтереси яких в суді представляв ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 існували правовідносини з приводу оренди ресторанного обладнання та іншого рухомого майна. Орендна плата вносилась шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 . Один із таких платежів у сумі                      35 000 грн 00 коп. був направлений із особистої картки представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката Чабанова А.О., який є позивачем в даній справі. До того ж ОСОБА_7 в особистій переписці із відповідачем відзвітувала скріншотом про успішно проведений платіж у сумі 35 000 грн 00 коп., який очевидно переслав позивач. Зауважує, що у вказаних вище справах за №755/10139/21, №755/1175/22 суди вірно встановили характер правовідносин та відмовили у задоволенні позовів в повному обсязі.
Вказує, що твердження позивача про те, що грошові кошти у сумі  35 000 грн 00 коп. відповідачем були отримані безпідставно та помилково не відповідає дійсності, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин, а саме, що кошти відповідачу він перерахував помилково й відповідач ними заволодів безпідставно. Позивач навіть не звертався до АТ КБ «ПриватБанк», через який перераховувались кошти, про їх повернення з рахунку відповідача.
Зазначає, що відповідач довів належними та допустимими доказами той факт, що позивач вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, здійснив платіж в інтересах свого клієнта. 
Наголошує, що позивач добровільно перерахував кошти на рахунок ОСОБА_1 в сумі 35 000 грн 00 коп. та знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Жодних доказів щодо допущення помилки при перерахуванні на рахунок відповідача грошових коштів із зазначенням призначення платежу: «переведення власних коштів», позивачем суду першої інстанції, не надано.
Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що з 30 червня 2020 року і до 03 грудня 2021 року (звернення до суду з позовом), тобто більше ніж через півтора роки, позивач жодних дій щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів не вчиняв, що свідчить про те, що позивач своїм мовчанням підтвердив наявність волі на перерахування спірних коштів.
Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що відповідач висловлює свою позицію про те, що спірні грошові кошти є правомірно отриманими, оскільки це була оплата в межах правовідносин, які відповідач мав з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , й нібито позивач зробив оплату замість вказаних осіб. Проте з такою позицією погодитися не можна, оскільки позивач не має стосунку до відносин відповідача з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Жодних домовленостей між позивачем і вказаними особами щодо сплати ними орендних платежів не існує. Крім того, посилання відповідача на те, що ОСОБА_8 в особистій переписці з відповідачем відзвітувала скріншотом про успішно проведений платіж нас суму 35 000 грн 00 коп., який надіслав позивач, є таким, що вводить суд в оману, оскільки відповідно до змісту долученого відповідачем до апеляційної скарги скріншоту його переписки з ОСОБА_8 , мова йде про інший платіж у розмірі  35 008 грн 92 коп. Вказує, що посилання відповідача на те, що в інших цивільних справах за позовами ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_5 суди вірно визначилися з характером правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені відповідачем дві інші справи мають інші обставини. Також вважає, що в апеляційній скарзі відповідач посилається на нерелевантну практику Верховного Суду до спірних правовідносин. Указує, що твердження відповідача стосовно того, що півтора року позивач не звертався до суду не відповідає дійсності, оскільки для звернення до суду з даним позовом необхідно було здійснити ряд дій на пошук контактних даних відповідача та врегулювання цього питання в досудовому порядку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 35 000 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом встановлено, що 30 червня 2020 року ОСОБА_2 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 35 000 грн 00 коп. Вказаний рахунок відкритий у АТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується дублікатом чека від                        30 червня 2020 року № Р24А95191919035229335628.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує факт отримання грошових коштів у вказаному розмірі, однак вважає вимогу ОСОБА_2 про їх повернення необґрунтованою. 
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).
Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст.1215 ЦК України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
У відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Положення ст.3 ЦК України загалом, та і п.6 ст.3 ЦК України, свідчать про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Аналогічний по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що: «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Тлумачення указаних вище положень Глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Такі ж положення містяться у п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Статтею 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон) визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Відповідно до ст.3 Закону для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному                 веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному               веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.
Оскільки відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів реєстру, то судом апеляційної інстанції з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи та перевірки доводів апеляційної скарги, було встановлено, що у червні 2021 року ОСОБА_5 , представником якої був ОСОБА_2 , зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 (цивільна справа № 755/10139/21) та просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 82 800 грн 00 коп., посилаючись на те, що вона помилково перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 : 29 травня 2020 року - грошові кошти в розмірі 2 800 грн 00 коп.; 16 червня 2020 року - грошові кошти в розмірі 5 000 грн 00 коп.; 30 липня 2020 року - грошові кошти в розмірі 30 000 грн 00 коп.; 03 серпня 2020 року - грошові кошти в розмірі 5 000 грн 00 коп.; 31 серпня 2020 року - грошові кошти в розмірі 29 000 грн 00 коп.; 02 вересня 2020 року - грошові кошти в розмірі 6 000 грн 00 коп.; 27 жовтня 2020 року - грошові кошти в розмірі 5 000 грн 00 коп., а всього на загальну суму  82 800 грн 00 коп. Зазначала, що жодних правочинів позивач з відповідачем не укладала, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавала, відповідача ніколи не бачила, не підписувала з ним жодних документів, тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню на користь позивача на підставі положень ст. 1212 ЦК України. Вказувала, що 20 травня 2021 року відповідачу була надіслана претензія про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Вказану претензію відповідач отримав 21 травня 2021 року, однак її проігнорував і жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів не здійснив. Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 755/10139/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2021 року скасовано та постановлено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено з тих підстав, що на такі  правовідносини не поширюються положення ст.1212 ЦК України. Вказана постанова Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року є чинною.
Наведені обставини свідчать про те, що у даній справі за позовом ОСОБА_2 доОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та у справі                                  № 755/10139/21 за позовом ОСОБА_5 , представником якої був ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, існували подібні спірні правовідносини. 
З цих підстав апеляційний суд критично оцінює позицію ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що він не мав з ОСОБА_1 будь-яких відносин та що йому необхідно було здійснити ряд дій на пошук контактних даних відповідача.
Отже, перевіривши наявні у справі докази та доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі позивач добровільно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі, рахункової, перераховував грошові кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача.
Така поведінка позивача є суперечливою, оскільки він вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.
Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18.
Однак суд першої інстанції наведеного вище не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову                     ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскаржуване рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі                 1 611 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовляє, то понесені відповідачем витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 1 611 грн 00 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 611 грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий
Судді: