Справа № 125/1707/23
Провадження № 22-ц/801/526/2024
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан  Ю. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року	Справа № 125/1707/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
за участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 125/1707/23 за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області про визнання права власності,
за апеляційними скаргами  представника позивачів  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  - адвоката Землякова Олексія Анатолійовича на рішення Барського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Салдан  Ю. О., 

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про визнання за ними права спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,0524 га, кадастровий номер 0520210100:01:077:0009, що розташована у АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Просили визначити їх частки пропорційно до їх часток осіб у праві власності жилого будинку, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки, а за ОСОБА_2 на 1/3 частки.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2023 року у позові відмовлено (а.с. 68-71).
В апеляційних скаргах представник позивачів адвокат Земляков О.А. просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим та на те, що суд першої інстанції неправильно визначив і встановив обставини, які мають значення для справи.
В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1  та ОСОБА_2  - адвокат Земляков Олексій Анатолійович апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з 39явились, про час та місце розгляду справи було повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 363 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що за встановлених обставин не можна зробити однозначний висновок, що належним відповідачем за цим позовом є лише Барська міська рада, враховуючи, що перехід прав на земельну ділянку мав первинно відбуватися на підставі норм, у тому числі, спадкового права.
Проте, з такими висновками суду повністю погодитись неможливо, оскільки щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактичні обставини справи
Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 18 серпня 2023року, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0524 га, кадастровий номер 0520210100:01:077:0009, що розташована у АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 08 січня 1998 року ВН 00393 (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 17).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона вважається померлою (частина третя статті 46 Цивільного Кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 травня 2014 року, у справі № 125/703/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виділення частки будинку з прибудовами та господарськими будівлями, виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право на частку будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .
Цим же судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 з 30 квітня 1967 року до 12 квітня 2001 року. Спірний будинок придбано у період шлюбу 26 листопада 1997 року на ім`я ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У спірному будинку ОСОБА_1 проживає разом із синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які народились у шлюбі з ОСОБА_3 .
Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року у справі № 125/1455/15-ц провадження № 2/125/824/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про виділ частки в житловому будинку, судом визнано укладену між сторонами мирову угоду згідно якої : визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/3 ідеальну частку будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на 1/3 ідеальну частку будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/3 ідеальну частку будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 19 лютого 2019 року, житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальною площею 77,05 кв.м, житловою 49,06 кв.м за адресом: АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 235, виданий 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельник О.М (а.с. 12-13).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18 серпня 2023 року, житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальною площею 77,05 кв.м, житловою 49,06 кв.м за адресом: АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 235, виданий 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельник О.М., а також за ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: ННО 163864, реєстровий № 238, виданий 19 лютого 2019 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Крижанівським А.П. та у розмірі 1/3 частки на підставі рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 травня 2014 року, у справі № 125/703/13-ц (а.с. 9-11).

Позиція апеляційного суду
Відповідно до частини1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.
Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Таким випадком може бути невизнання нотаріусом дійсності на цього стороною правовстановлюючого документа при укладенні договору.
Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом.
З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.
Згідно із положеннями статей 15 та 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Предметом позову у справі, що переглядається є вимога позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача – Барської міської ради Вінницької області про визнання права власності відповідно на 2/3 та на 1/3 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0524 га, кадастровий номер 0520210100:01:077:0009, що розташована у АДРЕСА_1  (а.с. 1-4).
Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
В разі відсутності правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується. 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16).
Отже, у справі, що переглядається, відповідачами мають бути ті особи, які не визнають, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачами не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність підстав переходу до них права власності на земельну ділянку (будь-яких обтяжень на вказану земельну ділянку, збоку відповідача судами не встановлено), як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення їх права на вказану земельну ділянку будь-якими іншими особами.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивачів визначеним ними відповідачем – Барською міською радою Вінницької області, є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.
Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити і про наступне.
Як убачається із змісту вищезгаданої ухвали Барського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року у справі № 125/1455/15-ц провадження № 2/125/824/2015 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_4 про виділ частки в житловому будинку, що за умовами визнаної судом мирової угоди співвласниками будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є   ОСОБА_1 та його двоє синів ОСОБА_5  і   ОСОБА_4 у рівних частках, тобто судом визнано за кожним із них право на 1/3 частки.
Тобто, за повторною вимогою ОСОБА_1 про виділ частки в житловому будинку, частка ОСОБА_1 яка за рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 травня 2014 року, у справі № 125/703/13-ц за його ж позовом становила частку будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 , була змінена на 1/3 частку.
Проте, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18 серпня 2023 року, житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальною площею 77,05 кв.м, житловою 49,06 кв.м за адресом:  АДРЕСА_1  зареєстровано на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1  – у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: ННО 163864, реєстровий № 238, виданого 19 лютого 2019 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Крижанівським А.П., а також 1/3 частки на підставі рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 травня 2014 року, у справі № 125/703/13-ц, та за ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 235, виданий 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельник О.М. (а.с. 9-11).
Отже, при складанні часток усіх співвласників житлового будинку після здійснення зазначених реєстраційних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їх частки перевищують одиницю.
Позивачі не надали належних і допустимих доказів, про те частку якого саме із співвласників спірного будинку придбала з прилюдних торгів ОСОБА_2 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві ) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства .
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
24 січня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 344/21193/19, провадження № 61-814св21 (ЄДРСРУ № 102704985) досліджував питання щодо державної реєстрації права власності на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.
Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі  № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15).
Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (правова позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Аналогічну позицію наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Аналіз вищенаведених норм права вказує на те, що рішення суду є правовстановлюючим документом.
Так, за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16). Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.
Верховний Суд у свої постанові від 20.05.2020 у справі № 303/6974/16-ц зазначив, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону). 
Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.
Наведене дає підстави дійти висновку, що відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Позивачі при визначенні осіб, які мають відповідачами за їх вимогою про визнання права приватної власності на земельну ділянку у відповідних частках, тобто мають певні права на спірну земельну ділянку, залишили поза увагою той факт, що такими особами, зокрема, є   ОСОБА_5 і    ОСОБА_4 , згідно судового рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року у справі № 125/1455/15-ц провадження № 2/125/824/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про виділ частки в житловому будинку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20).
За результатами розгляду апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки щодо підстав відмови у позові , оскільки неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не застосував закон, який підлягав застосуванню, що відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення в частині мотивів відмови у позові.

Керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Землякова Олексія Анатолійовича задовольнити частково.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2023 року змінити в частині мотивів відмову у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: Ю.Б. Войтко 

В.В. Сопрун