ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/804/24 Справа № 199/6991/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М.., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення 
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року, - 
В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що на підставі рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2009 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . На момент переходу права власності до позивача відповідачі були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі. Після переходу права власності згоди на проживання відповідачів у спірній квартирі позивач не надавала, на прохання звільнити квартиру відповідачі не реагують.
Просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , а також виселити їх з квартири (том 1 а.с.2-5).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн. з кожного (том 1 а.с. 133-136).

Не погодившись із рішенням суду, відповідачі звернулись з апеляційною скаргою, і просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважають, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального і процесуального права. Власницею спірної квартири була ОСОБА_6 , яка в 1999 році дозволила вселитися в квартиру своїй дочці ОСОБА_2 із чоловіком ОСОБА_3 та їх дітьми- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивач та ОСОБА_2 є рідними сестрами. На час розгляду справи в квартирі залишилися проживати 68 річна ОСОБА_2 та 70-річний ОСОБА_9 . Разом з ними проживає їх донька ОСОБА_10 зі своїми дітьми ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач знала, що в спірній квартирі проживають відповідачі, які не мають іншого житла. Посилається на те, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника цього майна. Суд не закрив провадження у справі відносно відповідача ОСОБА_4 , який з 2007 року не проживає в спірній квартирі. Виселяючи ОСОБА_5 з її неповнолітніми дітьми, суд першої інстанції не залучив до участі в справі органи опіки та піклування (том 2 а.с.154-159).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – адвоката Леонтенка В.В. задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення відмовлено (том 1 а.с. 221-227).

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.63-70).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, враховуючи постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є рідними сестрами.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла їх мати – ОСОБА_6 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2009 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 (том 1 а.с. 6-7).
22 липня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с. 9).
Згідно з довідкою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « АДРЕСА_3 » від 19 грудня 2016 року № 77/16, у квартирі АДРЕСА_1 з 15 червня 1999 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , її син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , її дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та онуки – ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (зареєстрований з 12 грудня 2008 року), та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (зареєстрована з 13 грудня 2016 року) (том 1 а. с. 8, 53).
Згоду на вселення відповідачів та їх реєстрацію у спірній квартирі у 1999 році надала попередній власник квартири – ОСОБА_6 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 лютого 2022 року, ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 107).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що вимоги про визнання відповідачів такими що втратили право користування спірним приміщенням є необґрунтованими та недоведеними. Оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача – власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважав, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки відповідач ОСОБА_4 має на праві власності інше житло, а оскільки інші відповідачі по справі є з ним членами однієї сім`ї, право позивачки підлягає захисту.

При цьому, суд врахував, що відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд посилався на те, що відповідачі вселилися до спірної квартири зі згоди попереднього власника, де проживають і зареєстровані тривалий час, іншого житла не мають, на час набуття права власності на спірне житло позивачка знала про постійне проживання відповідачів у спірній квартирі, виселення відповідачів зі спірної квартири буде суперечити принципу пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, тому в контексті спірних правовідносин, на думку суду, заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню.
Скасовуючи постанову апеляційної інстанції, суд виходив із того, що за встановлених судами обставинами відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 . Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції 29 листопада 2022 року (що підтверджується аудіозаписом судового засідання) представник відповідачів – ОСОБА_15 надав пояснення, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, оскільки тривалий час зі своєю сім`єю проживає за межами України, у зв`язку з чим не має можливості знятися з реєстрації за адресою спірної квартири.
Апеляційний суд не надав належної оцінки та не зазначив підстав відхилення як доказу листу комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 42 «Школа І-ІІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад (дитячий садок) Дніпровської міської ради)» від 30 березня 2023 року № 66, у якому вказано, що ОСОБА_5 на даний час разом з дітьми проживає за кордоном, а також поясненням позивача у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що до виїзду за кордон ОСОБА_5 проживала разом з чоловіком ОСОБА_16 у належній останньому на праві власності трикімнатній квартирі АДРЕСА_5 . 
Врахувавши вищевказане, Верховний Суд зазначив, що висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є передчасними, оскільки суд не перевірив наявність на праві власності та/або на праві користування відповідачів житла, отже не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи.

Вирішуючи справу по суті спору, колегія суддів виходе з наступного. 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Згідно із частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм право, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.
Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі № 523/9529/15-ц (провадження № 61-19св20).
Наявність у члена сім`ї власника квартири права користування жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.
Проте, у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).
Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).
Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_1 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вселились та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 як члени сім`ї попереднього власника – ОСОБА_6 за згодою останньої.
З 2009 року ОСОБА_1 є одноосібним власником спірної квартири.
Вказаними обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги в тій частині, що виселення відповідачів зі спірної квартири буде порушенням статті 8 Конвенції.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
Проте, в даному випадку річ іде про порушення права власника житла на проживання у належному їй помешканні, тобто право захищене ст.ст. 316, 317, 319, 383 ЦК України, ст. 41 Конституції України, статтею 1 Протоколу Першого до цієї ж Конвенції на противагу припиненому згідно з пунктом 4 статті 406 ЦК України сервітуту на користуванням цим житлом особою, яка вселялась в житло.
Таким чином, у даному випадку відповідачі помилково вважаючи, що вони набули права постійного користування чужою квартирою, на противагу порушеному їх необґрунтованим проживанням у цій квартирі праву позивача на вільне володіння, користування та розпорядженням належним їй майном.
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_4 , у зв`язку з його не проживанням в спірній квартирі, колегія суддів відхиляє як безпідставне, враховуючи, що оскільки при наявності рішення суду про виселення особи з певного житлового приміщення органом реєстрації здійснюється зняття з реєстраційного обліку в позасудовому порядку.
Так, порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.
Відповідно до приписів статті 26 вказаного Порядку, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду.
З такого ж тлумачення наведених вище норм виходив Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №1428св21).
Таким чином, колегія зазначає, що відповідно до пункту 26 Правил, зняття з реєстраційного обліку відбувається на підставі рішення суду про виселення, а тому не потребується додаткового застосування такого способу захисту у судовому порядку.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Водночас, 06 грудня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача адвоката Берус Н.В. про компенсацію витрат на правничу допомогу, документально підтверджені судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у визначній сумі 19 00,00 грн (том 1 а.с. 205-206, том 2 а.с.11-13, 26, 53-57,97), пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної та касаційної інстанції інстанції, відповідно до положень статей 133, 137, 141, 382 ЦПК України покладаються на відповідачів, оскільки їх апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення. 

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року - залишити без змін. 

Стягнути з  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  на користь  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у розмірі по 4750 грн з кожного окремо.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: