ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/11855/23
Номер провадження 22-ц/818/593/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

       22 лютого 2024 року                                                         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
відповідача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Андрусенко Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року в складі судді Майстренко О.М. у справі № 643/11855/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове розірвання договорів позики та стягнення суми,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в якому просив суд розірвати договір позики, укладений 11 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНС Ништик Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 193, на суму в розмірі 1 139 107, 50 грн, що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 45 000 доларів США;
розірвати договір позики, укладений 05 травня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ништик Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 199, на суму в розмірі 404 550,00 грн, що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 15 000 доларів США; 
розірвати договір позики, укладений 03 листопада 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ништик Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 1277, на суму в розмірі 2 366 100, 00 грн, що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 90 000 доларів США; 
стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 11 березня 2020 року, 05 травня 2020 року та 03 листопада 2021 року в розмірі 160 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судом рішення.
В заві про забезпечення позову ОСОБА_3 просить накласти арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Іващенко М.М., зареєстрованому в реєстрі за № 143.
Заява мотивована тим, що 11 березня 2020 року, 05 травня 2020 року та 03 листопада 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори позики, які посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Ништик Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 193, № 199 та № 1277, відповідно до умов вказаних договорів він передав ОСОБА_1 суму в розмірі 1 139 107, 50 грн., що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 45 000 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути до 11 березня 2030 року; суму в розмірі 404 550,00 грн, що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 15 000 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути до 11 березня 2030 року; суму в розмірі 2 366 100, 00 грн, що на момент укладання договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США складала еквівалент суми 90 0000 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути до 03 листопада 2031 року.
Умовами пункту 3 Договорів від 11 березня 2020 року, 05 травня 2020 року та 03 листопада 2021 року встановлено, що позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму і раніше строку, визначеного в п. І цього договору.
В пункті 10 вказаних Договорів зазначено, що дружина позичальника ОСОБА_2 , надала згоду на укладання та підписання цих договорів позики, що підтверджується відповідною її заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ХМНО Ништик Л.О.
Позичаючи грошові кошти вперше, відповідач зазначив, що гроші йому потрібні для придбання квартири. В подальшому відповідач вказав, що гроші він позичає додатково, оскільки йому не вистачає на придбання та у третій раз сказав, що позичає гроші оскільки йому не вистачає для повного розрахування за придбану квартиру, сплату за яку він відстрочив.
За їх усною з відповідачами домовленістю було обумовлено, що вони по мірі свого доходу буть повертати гроші частинами раніш встановлених в договорах позики строків, втім жодної суми протягом трьох років відповідачі йому не повернули.
3 24 лютого 2022 року в Україні оголошено військовий стан через агресивні дії з боку РФ та в нього на фоні постійного стресу загострились хронічні захворювання, у зв`язку з чим він зателефонував ОСОБА_1 щодо дострокового повернення суми боргу за договорами позики до встановленого в них строку. Втім відповідач заявив, що грошей в нього зараз немає, але він накопичить та почне віддавати якусь суму.
Позивач зазначив, що він неодноразово телефонував відповідачам з проханням терміново повернути йому суму позичених грошей, яка становить еквівалент 150 000 доларів США, приїжджав до них додому, втім вони свої обіцянки не виконали та борг не повертають. 
Оскільки відповідачі не виконують умови договорів позики та не повертають суму боргу, виникає необхідність в забезпеченні позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить співвідповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Іващенко М.М., зареєстрованому в реєстрі за № 143, якою відповідачі можуть розпорядитися за своїм розсудом.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року заяву задоволено частково.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить співвідповідачеві по справі –  ОСОБА_2 , яка мешкає: АДРЕСА_2 до розгляду справи по суті.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
10 грудня 2023 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції не обґрунтована. Зазначила, що договір позики укладався не нею, а її колишнім чоловіком ОСОБА_1 , кошти використовувалися ним особисто у ведені підприємницької діяльності, таким чином вона є неналежним відповідачем по справі. Строк повернення позики, відповідно до договору - 2030 рік, при цьому договором позики взагалі не передбачено його розірвання. Вказала, що вона не має намір відчужувати вказану квартиру оскільки це є її єдиним житлом, а також її малолітнього сина-інваліда і звернення стягнення на нього є неможливим. Також звертає увагу, що оскаржувана ухвала винесена судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Андрусенко Д., відповідача ОСОБА_1 , які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Позов стосується розірвання договорів позики від 11 березня 2020 року, 05 травня 2020 року та 03 листопада 2021 року укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суми боргу за вказаними договорами в розмірі 160 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судом рішення.
Відповідно до пункту 10 вказаних договорів позики дружина позичальника ОСОБА_2 , надала згоду на укладання та підписання цих договорів позики, що не оспорюєтеся ОСОБА_2 (а.с. 6-13).
З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 лютого 2021 року вбачається, що власником квартири загальною площею 91,4 кв.м., житловою площею 57 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко М.М. (а.с. 15).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. 
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У відповідності до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пунктів 1, 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб. При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2016 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У пункті 6 цієї постанови роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляються необґрунтованими.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Суд першої інстанції установив, що між сторонами існує спір щодо розірвання договорів позики від 11 березня 2020 року, від 05 травня 2020 року та від 03 листопада 2021 року та солідарного стягнення з відповідачів суми боргу за вказаними договорами в розмірі 160 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судом рішення, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, та дійшов обґрунтованого висновку щодо застосування заходу забезпечення позову. 
Колегія суддів вважає, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження вказаного нерухомого майна, зважаючи на те, що ціна позову 160 000 доларів США є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Даний позов є майновим, а заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не має намір відчужувати квартиру, оскільки це є єдиним її житло де вона проживає разом з дитиною, а отже нема підстав для вжиття заходів забезпечення позову, є необґрунтованими з огляду на те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Посилання в апеляційній скарзі на не, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем по справі стосується суті спору, а тому суд апеляційної інстанції не вправі давати оцінку вказаним доводам, вирішуючи питання забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскаржувана ухвала винесена судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказане питання знаходиться по за межами розгляду заяви про забезпечення позову.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення заявником норм цивільного процесуального закону України, що регулюють питання забезпечення позову та обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, і не спростовують правильність висновків суду. Правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. 
Ухвала суду першої інстанції є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи, що справа по суті спору не розглядалась, питання щодо розподілу судових витрат за подачу апеляційної скарги не вирішується.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        І.В. Бурлака 

В.Б. Яцина