ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1477/24 Справа № 201/2952/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,
при секретарі - Шавкун Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року
у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна на користь територіальної громади міста,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що територіальна громада міста в особі Дніпровської міської ради є власником нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , а саме магазину з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 . 
У 2019 році Дніпровській міській раді з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про вибуття на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у справі № 2-12341/10 вказаного нежитлового приміщення та зареєстрованого за ОСОБА_3 , (реєстрацію проведено 01 грудня 2010 року). 
Проте, постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року вказане заочне рішення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 у визначений законом спосіб набув право власності на вказане нежитлове приміщення. 
Відповідно до наявної інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у подальшому право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року, а згодом, за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 січня 2014 року.
На підставі викладеного, Дніпровська міська рада просила витребувати у ОСОБА_1 як у останнього добросовісного набувача на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради спірне нежитлове приміщення.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року позов Дніпровської міської ради задоволено.
Витребувано на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради у ОСОБА_1 нежитлове приміщення № 2, а саме, приміщення магазину з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв.м. у житловому будинку літ. А-2, А'-2, А{2}-1, а{3}-1, а{4}-1 на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2777360112101).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки відповідно до положень статей 317, 319, 321, 327 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном, можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
Суд першої інстанції встановив, що Дніпровська міська рада є власником спірного нерухомого майна, однак, позбавлена можливості реалізувати своє право власності, оскільки спірне майно вибуло з її володіння поза її волею та неодноразово було відчужено. З урахуванням положень статті 388 ЦК України суд задовольнив позовні вимоги Дніпровської міської ради, як власника спірного нежитлового приміщення, яке вибуло на підставі рішення суду та у подальшому скасованого, тому суд вважав, що є правові підстави та витребував від ОСОБА_1 , як останнього набувача, спірне нерухоме майно.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що даний позов є втручанням у мирне володіння майном, яке захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зумовлює надмірний індивідуальний тягар, який стане наслідком бездіяльності влади, адже задоволення позову матиме наслідком незаконне непропорційне втручання держави в її права та законні інтереси, та позбавлення набутої власності. 
Суд першої інстанції неправильно застосував позовну давність до спірних правовідносин. Так, починаючи з 24 січня 2014 року відповідач відкрито володіє і користується нежитловим приміщенням, а також утримує на протязі 9 років, про що позивачеві було достеменно відомо на підставі відкритих відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, Дніпровська міська рада пред`явила позов у цій справі лише у травні 2022 року, тобто після спливу позовної давності до віндикаційних вимог, про застосування якої заявлено. Вказує, що з 26 січня 2011 року, тобто з дати проведення реєстрації права власності на нерухоме спірне майно за первісним набувачем ОСОБА_3 й почався перебіг строку позовної давності для пред`явлення вимоги про витребування майна, отже, у зв`язку із пропуском позовної давності та відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності, відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, на момент укладення у 2014 році договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, сумнівів щодо його протиправності не було, оскільки нотаріус перевірив документи продавця та пересвідчився у відсутності будь-яких перешкод для посвідчення.
У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне.
Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення № 2, а саме магазину з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра поза волею власника на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у справі № 2-12341/10, яке у подальшому скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Дніпровської міської ради, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на вказане нежитлове приміщення, отже, право на звернення з цим позовом виникло у Дніпровської міської ради лише у 2022 році, тобто, позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності. 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 01 грудня 2010 року внесено відомості про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року. Разом з тим, 26 січня 2011 року внесено відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року, а згодом, 27 січня 2014 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 січня 2014 року. 
Судом також встановлено, що нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці, яка належить міській раді, жодного рішення Дніпровська міська рада щодо переоформлення права користування земельною ділянкою під приміщенням не приймала - ані за первинним власником, ані за відповідачем, який є останнім власником та який не звертався до міської ради із питанням надання земельної ділянки у користування, оренду, не складалася технічна документація з інвентаризації тощо, що слугувало підставою для перегляду справи в апеляційному порядку.
Встановивши, що відповідач не є добросовісним набувачем нежитлового приміщення, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Дніпровської міської ради та наявністю правових підстав для витребування на користь територіальної громади міста спірного майна. 
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке. 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності територіальної громади на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року у справі № 2-12341/10, на підставі якого право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 , але надалі скасованого, через відсутність волі територіальної громади на таке вибуття, вказує на відсутність підстав вважати, що ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення у визначений законом спосіб 01 грудня 2010 року, отже, станом на час укладення договору купівлі-продажу перестали існувати обставини, за яких первісний набувач зареєстрував відповідне право власності, що надає право позивачу, як власнику спірного нерухомого майна, витребувати спірне нежитлове приміщення у останнього набувача.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 2 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц і від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.
Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування нежитлового приміщення в порядку статті 388 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо наявності порушених прав Дніпровської міської ради та наявності підстав для звернення останньої до суду з цим позовом та належного обґрунтування позовних вимог Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки під час розгляду справи встановлено та доведено територіальною громадою, що спірне майно, неволодіючим власником якого вона є, знаходиться у фактичному користуванні відповідача, який набув його без відповідної правової підстави.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем, тобто міською радою не пропущено загальну позовну давність, для звернення до суду з цим позовом. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Дніпровська міська рада стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватися з моменту отримання у 2022 році судового рішення за наслідками перегляду в апеляційному порядку заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року, яким визнано протиправність набуття нерухомого майна первісним власником ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні позову про визнання за останнім права власності на вказане нежитлове приміщення.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.
Оскільки право власності міської ради на спірне нерухоме майно було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Дніпровська міська рада довідалося або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.
Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Викладене узгоджується також із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не з`ясував усіх фактичних обставин справи, пов`язаних із об`єктивною можливістю Дніпровської міської ради бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів.
Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що починаючи з 30 жовтня 2003 року на підставі розпоряджень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради спірне нежитлове приміщення неодноразово передавалося в оренду, в останній раз на підставі типового договору оренди від 03 листопада 2005 року строком до 28 вересня 2006 року, яке в подальшому на підставі рішення суду у 2010 році вибуло у власність первісного набувача ОСОБА_3 , однак Дніпровська міська рада відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка здійснює повноваження з управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади, протягом тривалого часу не цікавилась своїм майном, не звертала увагу про відсутність надходжень до бюджету територіальної громади грошових коштів передбачених умовами типового договору оренди, не здійснювала жодних дій з повернення майна у комунальну власність, хоча відповідно до своїх повноважень мала об`єктивну можливість знати про вибуття цього майна зі свого володіння.
Отже, міській раді в особі уповноваженого нею органу по управлінню комунальним майном було достеменно відомо про порушення права та про особу, яка його порушила, власника і фактичного володільця нежитлового приміщення, тобто про особу, яка порушує право комунальної власності територіальної громади, утримуючи майно, щонайменше з 2006 року, тобто з моменту закінчення строку дії типового договору оренди комунального майна, тому саме з цієї дати й починає перебіг позовної давності. 
Разом з тим, ні в позові ні при розгляду справи по суті, позивач не визнавав обставини пропуску строку позовної давності та не ставив питання про визнання поважними причин такого пропуску, а послідовно займав позицію, що позовна давність ним не пропущена, оскільки почала перебіг з моменту коли дізнався про вибуття нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади на підставі рішення суду.
Встановивши у цій справі, що переглядається відсутність належних та допустимих доказів того, що Дніпровська міська рада лише у 2019 році дізналася із Єдиного реєстру судових рішень про вибуття майна з комунальної власності на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2010 року, наявні підстави стверджувати, що позивач пред`явив цей позов у 2022 році, після спливу позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем. 
Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб».
З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що 18 січня 2022 року Дніпровська міська рада отримав судове рішення, яким визнано протиправність набуття нерухомого майна первинним власником, що зумовило для позивача обрання конкретного способу захисту права - витребування майна у кінцевого власника у порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України й інших правових підстав для витребування майна із незаконного володіння ОСОБА_1 до 18 січня 2022 року у позивача не могло бути.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку, що оскільки було порушене право територіальної громади, за захистом якого вона звернулася до суду, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявив відповідач у спорі, суд відмовляє у позові саме через сплив позовної давності до заявлених вимог.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3721,50 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року –скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3721,50 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна