ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3392/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Бабич А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 березня 2024 року                                                                                           м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Безименної Н.В., Бєлової Л.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного центру підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 - Військова частина НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року (м. Черкаси, дата складання повного тексту - 12.12.2023) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного центру підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 - Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного центру підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 - Військова частина НОМЕР_1 , в якому просить:
-          визнати частково протиправним та частково скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2. №163-ОС від 18.04.2020, в частині позбавлення позивача ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу;
-          визнати протиправною бездіяльність відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 відповідно до п.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року;
-          зобов`язати Головний центр підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні ОСОБА_1 відповідно до п.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18.04.2020;
-          стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період із 18.04.2020 по день ухвалення рішення у даній справі.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, при звільненні позивача, мав виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний рік служби як передбачає п.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку із наявністю у позивача вислуги більше 10 років. Позивач зазначає, що положення спеціального законодавства не ставлять в залежність набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги років та не встановлюють те, що вислуга років у пільговому обрахуванні не зараховується до вислуги років для призначення військовослужбовцю грошової допомоги при звільненні. Зазначено, що одноразова грошова допомога не виплачена позивачу ні під час звільнення з військової служби, а ні станом на дату звернення із даним позовом до суду, в зв`язку із чим просить стягнути грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідачем подано відзив на позов, в якому останній зазначив, що право на виплату одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний рік служби виникає за наявності календарної вислуги 10 років і більше. Разом з тим, календарна вислуга років позивача становить - 9 років 11 місяців 19 днів. Звернута увага, що чинним законодавством не передбачено поняття «загальна» вислуга років, на відміну від «календарної». Зазначено також, що пільгове обчислення вислуги років здійснюється виключно для встановлення розміру пенсії військовослужбовцям та не застосовується для інших цілей.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року залишено позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, в частині позовних вимог, щодо визнання протиправним та скасування наказу №163-ОС від 18.04.2020, в частині позбавлення позивача права носіння військової форми одягу.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року залишено без змін.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено
Постановою Верховного Суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Олега Вікторовича задоволено частково. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року скасовано й ухвалено нове рішення.
Позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування й невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати й виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років служби станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року.
У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направлено на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 щодо нового судового розгляду справи задоволено частково. Зобов`язано Головний центр підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 - військова частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 часу фактичного розрахунку в сумі 131  582,09 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт наголошує, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а відтак стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним. Також вказує, що при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, копією військового квитка серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач проходив військову службу у відповідача.
Відповідно до довідки відповідача від 21.04.2020 №210 позивач з 25.04.2007 до 08.04.2008 проходив строкову військову службу, з 16.04.2010 до 15.04.2013 проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України та з 11.04.2014 до 18.04.2020 проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України.
Згідно з посвідченням від 24.03.2015 серії НОМЕР_3 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Довідкою відповідача від 30.09.2022 №68 про отримане грошове забезпечення за період з лютого 2020 року до березня 2020 року підтверджується, що:
за лютий 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання - 950,00 грн, посадовий оклад - 2  910,00 грн, надбавка за вислугу років - 1  158,00 грн, премія - 4  074,00 грн, надбавка за особлив. проходження служби - 2  007,20 грн (усього - 11  099,20 грн);
за березень 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання - 950,00 грн, посадовий оклад - 2  910,00 грн, надбавка за вислугу років - 1  158,00 грн, премія - 4  074,00 грн, надбавка за особлив. проходження служби - 2  007,20 грн (усього - 11  099,20 грн).
Середньоденне грошове забезпечення позивача становить (11  099,20 грн + 11  099,20 грн) : (29 + 31) = 369,97 грн.
Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №24 за квітень 2020 року позивачу зараховано на особові карткові рахунки грошове забезпечення в сумі 48  921,17 грн.
Платіжною відомістю на перерахування грошового забезпечення на особисті картки в ЧГРУ Приватбанк за квітень 2020 року підтверджується перерахування відповідачем коштів позивачу в сумі 30  611,60 грн.
Згідно з платіжною відомістю на перерахування грошового забезпечення на особисті картки в ЧГРУ Приватбанк за квітень 2020 року позивачу відповідач перерахував позивачу кошти в сумі 18  309,57 грн.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.04.2020 №163-ОС позивача, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Головного центру підготовки особового складу від 10.03.2020 №102-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, без права носіння військової форми одягу.
Вважаючи протиправним вказаний вище наказ та вважаючи неповним розрахунок при звільненні позивач звернувся з позовом до суду.
Черкаський окружний адміністративний суд у справі №580/3392/20 ухвалою від 07 грудня 2020 року залишив позовну заяву позивача без розгляду в частині позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу №163-ОС від 18.04.2020, в частині позбавлення права носіння військової форми одягу. Рішенням від 07 грудня 2020 року відмовив у задоволенні позову повністю. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, а вказане вище рішення Черкаського окружного адміністративного суду без змін.
У подальшому постановою від 02 березня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд задовольнив частково апеляційну скаргу позивача. Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду скасував і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог. Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 27 травня 2021 року відмовив у задоволенні позову в цій частині повністю.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника позивача задовольнив частково. Вказані вище рішення судів скасував й ухвалив нове рішення. Визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування й невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року. Зобов`язав відповідача нарахувати й виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років служби станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року. У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направив на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду. 
Для виконання зазначеного вище рішення суду відповідач 13.06.2022 виплатив позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 40  206,85 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 13.06.2022 №2006.
У зазначеній судовій справі позивач заявляв позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення у цій справі. Однак суди не вирішували питання щодо обчислення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки встановили відсутність у позивача права на отримання вказаної вище грошової допомоги. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника позивача задовольнив частково. Вказані вище рішення судів скасував й ухвалив нове рішення. У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направив на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).
Пунктами 1-3 Порядку № 159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням установлено, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».
Водночас указані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16.
За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
-          умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
-          під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
-          аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
-          оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.
Також судом апеляційної інстанції враховано правову позицію викладену у поставах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 520/5559/2020, від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.
У даному випадку, на переконання судової колегії, вина відповідача полягала у тому, що останнім при проведенні розрахунку з позивачем при звільненні не було вірно обчислено грошове забезпечення позивача, у зв`язку з протиправним, як встановлено рішенням суду у справі №580/3392/20, ненарахуванням та невиплатою останньому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням.
При цьому правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України та щодо застосування статті 233 КЗпП України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями, зокрема військовослужбовцями, Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, з якої вбачається, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Отже, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою (грошовим забезпеченням).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Разом з тим, в силу ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування ст.117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч.2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби наказом від 18.04.2020 №163-ОС та виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.
В той же час, у серпні 2020 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом щодо нарахування та виплати у належному розмірі спірних виплат.
Наведені обставини встановлені постановою Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №580/3392/20 (набрало законної сили 19.05.2022), а тому не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст.78 КАС України.
Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми були спірними на момент звільнення і позивач здійснював відповідні дії, спрямовані на перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням.
Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням виник після звільнення позивача в розумний строк без зайвих зволікань.
Колегія суддів звертає увагу, що строк звернення до суду з даним позовом припадав на встановлення карантину на території України в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що унеможливлювало раніше звернення позивача з даним позовом.
Наведені обставини встановлені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2021 у справі №580/3392/20, а тому не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст.78 КАС України.
При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виплати застосуванню підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Довідкою відповідача від 30.09.2022 №68 про отримане грошове забезпечення за період з лютого 2020 року до березня 2020 року підтверджується:
за лютий 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання - 950,00 грн, посадовий оклад - 2  910,00 грн, надбавка за вислугу років - 1  158,00 грн, премія - 4  074,00 грн, надбавка за особлив. проходження служби - 2  007,20 грн (усього - 11  099,20 грн);
за березень 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання - 950,00 грн, посадовий оклад - 2  910,00 грн, надбавка за вислугу років - 1  158,00 грн, премія - 4  074,00 грн, надбавка за особлив. проходження служби - 2  007,20 грн (усього - 11  099,20 грн).
Середньоденне грошове забезпечення позивача становить (11  099,20 грн + 11  099,20 грн) : (29 + 31) = 369,97 грн.
Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 (фактичний день розрахунку з позивачем) становить: 369,97 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 786 днів (кількість днів прострочення) = 290  796,42 грн. 
Разом зі тим, вказана сума коштів істотно перевищує належну до виплати позивачу станом на день звільнення з посади та виплачену вихідну допомогу на виконання вказаного вище рішення суду.
Питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.
Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для застосування принципу співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обґрунтованим є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 пропорційно виплаченим із затримкою коштів зважаючи, що загальна сума доходу, що мала бути виплачена позивачу на день звільнення, 18.04.2020 становить 89  128,02 грн = 48  921,17 грн (грошове забезпечення виплачене позивачу у квітні 2020 року безспірно) + 40  206,85 грн (заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні виплачена позивачу 13.06.2022).
Співвідношення (майнові втрати) суми вихідної допомоги при звільненні, що виплачені відповідачем на виконання вказаного вище рішення суду 13.06.2022 у розмірі 40206,85 грн, до загальної суми заробітної плати, належної до виплати під час звільнення позивача, становить: 48  921,17 грн (грошове забезпечення виплачене позивачу у квітні 2020 року безспірно) + 40  206,85 грн (присуджені судом кошти) / 40  206,85 грн = 2,21.
За порушення строків виплати коштів позивачу має бути виплачена пропорційна частина середнього заробітку щодо прострочення (786 днів - за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 : 290  796,42 грн / 2,21 = 131  582,09 грн.
Отже, загальна сума коштів за порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем при звільненні становить 131  582,09 грн.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним і ефективним способом повного відновлення порушеного права є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 часу фактичного розрахунку, а не до дня ухвалення рішення у зазначеній вище справі, як оскаржує позивач, в сумі 131  582,09 грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, тому відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише в сумі 131  582,09 грн.
Вказаний розрахунок апелянтом жодними доводами та доказами не спростовано.
Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правильно та обґрунтовано застосував принцип співмірності.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного центру підготовки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 - Військова частина НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 15.03.2024.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          Н.В. Безименна

                                                                                                              Л.В. Бєлова