УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2024 року
м. Київ
справа № 577/791/20
провадження № 51-7640ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 
2023 року в кримінальному провадженні № 12019200080000987 щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2
185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 
2023 року, залишеним ухвалою Сумського апеляційного суду від 18 вересня 
2023 року без змін, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2
ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат 
у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 12 вересня 
2019 року приблизно о 02:45 у вагоні № 28 поїзду № 775 сполученням "Харків-Київ-Херсон" шляхом вільного доступу з сумки потерпілої ОСОБА_6 , яка спала, таємно викрав мобільний телефон Самсунг Galaxy J4 з сім картою мобільного оператора ПрАТ "ВФ Україна" № НОМЕР_1 , на рахунку якої було 70 грн, загальною вартістю 3330 грн, після чого, продовжуючи злочинні дії, використовуючи комплекс WEB-банкінг "Приват 24" у викраденому мобільному телефоні, таємно викрав у потерпілої:
- о 03:18 та о 03:20 3220 грн з комісією банку 37,46 грн, переказавши їх на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_2 , належну 
ОСОБА_7 ;
- о 03:23, 03:25, 03:32, 03:33, 03:35, 03:36 19082,92 грн з комісією банку 763,30 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_3 , належну ОСОБА_7 ;
- о 03:59 12 060,30 грн з комісією банку 482,41 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_4 , належну ОСОБА_8 ;
- о 04:15 та о 04:18 8 000 грн з комісією банку 320 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" № НОМЕР_5 , належну ОСОБА_9 ;
- о 04:40 805 грн з комісією банку 8,05 грн, переказавши на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_6 , належну ОСОБА_10 ;
- о 05:22 805 грн з комісією банку 5 грн, переказавши на власну SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_7 ;
- о 05:26 та о 05.28 1610 грн з комісією банку 10 грн, переказавши на SIM-карту оператору мобільного зв`язку "Київстар" № НОМЕР_8 , належну ОСОБА_11 ;
- о 05:44 8 000 грн, переказавши на банківську картку ПАТ КБ "Приват Банк" 
№ НОМЕР_9 , належну ОСОБА_12 .
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного її підзахисному покарання, замінивши невідбуту його частку більш м`яким 
без позбавлення волі. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди під час призначення 
ОСОБА_5 покарання не врахували конкретних обставин справи, усіх даних про особу засудженого, який має незадовільний стан здоров`я, а саме наявність 
у нього тяжких хронічних захворювань, з 2019 року жодних правопорушень 
не вчиняв, а навпаки - за цей час отримав позитивні характеристики від своїх роботодавців, дільничного інспектора поліції, неофіційно працював, створив сім`ю, яка з моменту позбавлення його волі перебуває у скрутному матеріальному становищі, наявність трьох неповнолітніх дітей, постійного місця проживання, часткове відшкодування шкоди під час досудового розслідування та 
на сьогоднішній день - повне відшкодування завданих збитків потерпілій, яка 
не має жодних претензій до нього, про що свідчить її заява. Таким чином, вважає, що судом під час призначення її підзахисному покарання не врахований ряд обставин, які є пом`якшуючими та істотно впливають на обрання міри покарання 
за вчинене кримінальне правопорушення. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, а також 
про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції 
під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також взяв 
до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, 
що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем проживання, має молодий вік, часткове відшкодування завданої шкоди.
З урахуванням обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, суми викраденого, прийнявши до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику підсудного, а також те, що ОСОБА_5 до цього три рази притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень, серед яких є злочини проти власності, на шлях виправлення 
не став, продовжує скоювати кримінальні правопорушення, суд вказав на те, 
що поведінка обвинуваченого свідчить про відверте небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому, як убачається з ухвали, суд зазначив, що захисник та обвинувачений, вказуючи в апеляційних скаргах на те, що суд призначив останньому явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке він просить призначити.
На переконання апеляційного суду, призначене засудженому покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
З приводу тверджень сторони захисту про те, що обвинувачений має певні захворювання, а також малолітніх дітей, яким він по мірі можливості допомагає, суд обґрунтовано зазначив, що вказане жодним чином не дає підстав для призначення  ОСОБА_5 покарання, не пов`язаного з реальним його відбуттям.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З огляду на наведене, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових 
рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 не наведено переконливих доводів 
на обґрунтування невиправданої суворості призначеного її підзахисному покарання та необхідності його зміни шляхом застосування до нього положень ст. 69 КК.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК та призначення ОСОБА_5 іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті, за якою він був засуджений, колегія суддів касаційного суду не вбачає. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 
2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3