КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №757/19224/19-ц                                                      Головуючий у І інстанції - Новак Р.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7873/2023                     Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання    Вакуленко А.В.   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:
- встановити факт належності на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12 лютого 2007 року, наказ №234-С/КІ від 07 лютого 2007 року;
- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на вказану квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначала, що 05 жовтня 2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. 
На підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2013 року, яке набрало законної сили 30 липня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано.
За час перебування сторін у шлюбі позивачем та відповідачем набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка є предметом спільної сумісної власності.
На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року позов задоволено.
Встановлено факт належності на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12.02.2007, наказ № 234-С/КІ від 07.02.2007.
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12.02.2007, наказ № 234-С/КІ від 07.02.2007.
Визнано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12.02.2007, наказ № 234-С/КІ від 07.02.2007.
Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12.02.2007, наказ № 234-С/КІ від 07.02.2007.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 11 351,20 грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У мотивування скарги зазначає, що відповідач та його представник не були належним чином повідомлені про розгляд даної справи, у зв`язку з чим не мали змоги вчасно подати відповідні докази на спростування доводів позивача.
Зауважує, що суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги пояснення відповідача по суті справи та додані до них докази з суто формальних підстав, хоча за своєю суттю ці пояснення відповідали вимогам статті 178 ЦПК України для відзиву на позовні заяву.
Наголошує, що квартира АДРЕСА_1 хоч і була набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, проте є особистою приватною власністю відповідача і тому не підлягає поділу.
Так, відповідно до Розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 січня 2007 року №55 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації звернувся ОСОБА_1 , який є власником квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , що належать йому на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованим у реєстрі за №5791 (кв. 19), та договором купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованим у реєстрі за №7086 (кв. 21), з проханням прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - реконструйовані квартири з їх об`єднанням в одну та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартир.
Згідно пунктів 1, 2 вказаного Розпорядження вирішено затвердити акт районної комісії від 14 грудня 2006 року по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту - реконструйовані квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 з їх об`єднанням і присвоєнням єдиного №21 та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартири на АДРЕСА_6 ; вважати кв. АДРЕСА_2 - п`ятикімнатною, житловою площею 110,9 кв.м, загальною площею - 198,9 кв.м.
Посилався на те, що оскільки позивач та відповідач уклали шлюб 05 жовтня 2001 року, квартира АДРЕСА_7 , яка була придбана відповідачем 27 грудня 1999 року, є його особистою приватною власністю.
Що стосується квартири АДРЕСА_2 , вказує, що ця квартира хоч і була придбана відповідачем через 10 місяців після реєстрації шлюбу з позивачем - 20 серпня 2002 року, але за особисті кошти відповідача, про що свідчить заява ОСОБА_4 .
Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з 2014 року відповідач змінив замки у квартирі АДРЕСА_1 і більше не допускав позивача в цю квартиру, після розірвання шлюбу відповідач зняв позивача з реєстрації в указаній квартирі в примусовому порядку. Принаймні на момент подання позову позивач вже була зареєстрована по АДРЕСА_8 . 
Таким чином, уважає, що ОСОБА_3 повинна була дізнатися про порушення її права на частину спірної квартири після того, як у 2014 році вона втратила доступ до цієї квартири, були змінені замки та знято позивача з реєстрації.
03 жовтня 2023 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зокрема, зазначає, що у даному конкретному випадку спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя на підставі статті 60 СК України, оскільки є майном, яке придбано позивачем та відповідачем в період шлюбу, а якщо відповідач вважає, що дана квартира є його особистою приватною власністю, то саме відповідач зобов`язаний довести це належними та допустимими доказами.
Зауважує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя.
Уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, оскільки матеріали справи не містять доказів коли саме позивач дізналася про порушення її права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з указаним позовом у межах строку позовної давності, а також що відповідачем не було спростовано під час розгляду справи презумпцію спільності майна подружжя, у зв`язку з чим уважав, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Проте, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 05 жовтня 2001 року позивач та відповідач уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 11 жовтня 2007 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві
На підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2013 року, яке набрало законної сили 30 липня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано.
З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстраційним №5791, ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_7 , житловою площею 61,0 кв.м, загальною площею 100,6 кв.м.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого у реєстрі за №7086, ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 64,30 кв.м, загальною площею 90,30 кв.м.
Згідно Розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від  24 січня 2007 року №55 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації звернувся ОСОБА_1 , який є власником квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , що належать йому на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованим у реєстрі за №5791 (кв. 19), та договором купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованим у реєстрі за №7086 (кв. 21), з проханням прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - реконструйовані квартири з їх об`єднанням в одну та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартир.
За змістом пунктів 1, 2 вказаного Розпорядження вирішено затвердити акт районної комісії від 14 грудня 2006 року по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту - реконструйовані квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 з їх об`єднанням і присвоєнням єдиного №21 та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартири на АДРЕСА_6 ; вважати кв. АДРЕСА_2 - п`ятикімнатною, житловою площею 110,9 кв.м, загальною площею - 198,9 кв.м.
Відповідно до Свідоцтва про право власності від 12 лютого 2007 року квартира АДРЕСА_2 , складається з 5 кімнат, жилою площею 110,90 кв.м, загальною площею 198,90 кв.м, дійсно належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Згідно відповіді №105/01-2733/1 від 19 квітня 2021 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на адвокатській запит №1 від 09 квітня 2021 року рішенням Київської міської ради від 25 жовтня 2007 року №1059/3892 «Про перейменування вулиці у Печерському районі м. Києва» вулицю Січневого повстання у м. Києві перейменовано на вулицю Івана Мазепи. Рішенням Київської міської ради від 08 липня 2010 року №981/4419 «Про перейменування вулиці у Печерському районі міста Києва» перейменовано частину вулиці Івана Мазепи, що полягає від площі Слави до площі Героїв Великої Вітчизняної війни, на вулицю Лаврську. Відповідно до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 лютого 2011 року №73, житловому будинку, зареєстрованому на АДРЕСА_9 , надано нову поштову адресу: АДРЕСА_10 .
Враховуючи викладене, будинок АДРЕСА_11 є будинком АДРЕСА_10 , в зв`язку зі зміною нумерації будинків по АДРЕСА_12 державною адміністрацією, що підтверджується відповіддю Печерської районної у м. Києві державної адміністрації №105/01-2733/1 від                      19 квітня 2021 року.
Таким чином, з досліджених фактичних обставин справи судом установлено, що спір між сторонами виник з приводу поділу спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ).
Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18). 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 зазначила, що спірна квартира придбана у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, послався на те, що набув у власність квартиру АДРЕСА_7 , житловою площею 61,0 кв.м, загальною площею 100,6 кв.м згідно договору купівлі-продажу від                         27 грудня 1999 року до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , а на придбання квартири АДРЕСА_2 20 серпня 2002 року ним були використані особисті кошти, про що свідчить заява ОСОБА_4 .
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно Заяви ОСОБА_4 від 22 січня 2021 року, ОСОБА_4 підтверджує, що дійсно брав 02 червня 1999 року в борг у ОСОБА_1 суму у гривні, еквівалентну 100 000 доларів США, на підтвердження чого ним була видана розписка із зобов`язанням погасити заборгованість у сумі в гривні, еквівалентній 100 000 доларів США, у строк не пізніше 31 грудня 2002 року. У червні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до                ОСОБА_4 з проханням повернути борг достроково у зв`язку з наміром придбати сусідню квартиру у своєму будинку, розташованому в АДРЕСА_10 . Борг був повернутий ОСОБА_4 у повному обсязі 26 липня 2002 року.
Зі змісту заяви також установлено, що справжність підпису ОСОБА_4 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., за реєстровим №74.
Відповідно до вимог статті 78 Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуси засвідчують справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню.
Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.
Таким чином, зважаючи на те, що в указаній заяві приватним нотаріусом не засвідчувався факт надання ОСОБА_1 у позику ОСОБА_4 грошових коштів та повернення останнім цих коштів ОСОБА_1 у зв`язку з придбанням ним квартири в АДРЕСА_10 ,  а лише засвідчено справжність підпису ОСОБА_4 , колегія суддів уважає, що вказана заява не є беззаперечним доказом на підтвердження придбання відповідачем квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти.
Отже, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, а також те, що відповідач не надав жодних належних та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що квартиру АДРЕСА_2 було придбано за його особисті кошти, наявні правові підстави для поділу майна подружжя.
Разом з тим, як зазначено вище, згідно Розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від  24 січня 2007 року №55 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації звернувся ОСОБА_1 , який є власником квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , що належать йому на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованим у реєстрі за №5791 (кв. 19), та договором купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                          Морозовою С.В. та зареєстрованим у реєстрі за №7086 (кв. 21), з проханням прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - реконструйовані квартири з їх об`єднанням в одну та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартир.
Вказаним Розпорядженням затверджено акт районної комісії від 14 грудня 2006 року по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту - реконструйовані квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 з їх об`єднанням і присвоєнням єдиного №21 та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартири на АДРЕСА_6 ; вважати кв. АДРЕСА_2 - п`ятикімнатною, житловою площею 110,9 кв.м, загальною площею - 198,9 кв.м.
Відповідно до Свідоцтва про право власності від 12 лютого 2007 року квартира АДРЕСА_2 , складається з 5 кімнат, жилою площею 110,90 кв.м, загальною площею 198,90 кв.м, дійсно належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_2 , з`явилася внаслідок об`єднання двох квартир, а саме: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .
При цьому, як установлено судом, ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_7 , житловою площею 61,0 кв.м, загальною площею 100,6 кв.м на підставі договору купівлі-продажу 27 грудня 1999 року, тобто до укладення 05 жовтня 2001 року шлюбу з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим ця квартира є особистою власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу між подружжям в силу норми пункту 1 частини першої статті 57 СК України.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
Згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 1999 року загальна площа квартири  АДРЕСА_7 , яка є особистою приватною власністю відповідача складає 100,6 кв.м.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 серпня 2002 року загальна площа квартири АДРЕСА_2 , становить 90,30 кв.м.
Внаслідок проведення реконструкції вказаних квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 з їх об`єднанням і присвоєнням єдиного №21 та влаштуванням балконів з їх приєднанням до площі квартири по АДРЕСА_6 утворилася кв. АДРЕСА_2 загальною площею - 198,9 кв.м.
Таким чином, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_7 загальною площею 100,6 кв.м є особистою власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу між подружжям, а поділу підлягає лише квартира АДРЕСА_2 (до реконструкції), у зв`язку з чим частка ОСОБА_3 у спірній квартирі АДРЕСА_2 становить 1/4, що відповідає 49,15 кв.м, а частка ОСОБА_1 - 3/4, що відповідає 149,75 кв.м,виходячи з наступного розрахунку часток:
100,6 кв.м (кв. АДРЕСА_7 до реконструкції) + 90,3 кв.м (кв. АДРЕСА_2 до реконструкції) = 190,9 кв.м (загальна площа обох квартир до реконструкції).
198,9 кв.м (загальна площа квартири АДРЕСА_2 після реконструкції) - 190,9 кв.м (загальна площа обох квартир до реконструкції) = 8 кв.м (площа, на яку збільшилась спірна квартира внаслідок реконструкції, набута у шлюбі, а тому підлягає зарахуванню до спільної сумісної власності).
90,3 кв.м (кв. АДРЕСА_2 до реконструкції) + 8 кв.м (отримані під час шлюбу внаслідок проведеної реконструкції квартир) = 98,3 кв.м.
98,3 кв.м : 2 = 49,15 кв.м (1/2 частина квартири кв. АДРЕСА_2 до реконструкції, придбаної сторонами у шлюбі, з урахуванням 8 кв.м, отриманих у результаті реконструкції квартир, що становить 1/4 частку спірної квартири).
198,9 кв.м - 49,15 кв.м = 149,75 кв.м (відповідає 3/4 часткам спірної квартири).
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поділ спірної квартири по 1/2 частині кожному з подружжя, залишив поза увагою наявні у матеріалах справи докази щодо придбання відповідачем квартири АДРЕСА_7 загальною площею 100,6 кв.м до укладення шлюбу з позивачем, а також проведення реконструкції квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , внаслідок чого неправильно визначився з розміром часток сторін у праві спільної сумісної власності, що призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо строку позовної давності.
Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3 .
Згідно частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
У  пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що  встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Так, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Враховуючи те, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач, як співвласник спірної квартири, довідалась або могла довідатись про порушення свого права, яке полягало у виникненні спору між позивачем та відповідачем відносно спірної квартири, раніше, ніж вказано у позовній заяві, суд доходить висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 повинна була дізнатися про порушення її права на частину спірної квартири після того, як у 2014 році вона втратила доступ до цієї квартири, коли були змінені замки та знято позивача з реєстрації, не заслуговують на увагу суду, оскільки стосуються лише обмеження у праві користування квартирою.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача не заслуговують на увагу суду, оскільки можливість подати свої заперечення проти позову та надати відповідні докази на підтвердження своєї позиції була забезпечена шляхом перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Окрім того, зазначаючи в апеляційній скарзі про неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної цивільної справи, відповідач не посилався на це як на підставу для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи такою обставиною необхідність подання до апеляційного суду нових доказів, які не були досліджені судом першої інстанції.
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 548,70 грн.
З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 203,75 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності - задовольнити частково.
Встановити факт належності на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12 лютого 2007 року, наказ №234-С/КІ від 07 лютого 2007 року.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12 лютого 2007 року, наказ №234-С/КІ від 07 лютого 2007 року.
Визнати право власності ОСОБА_3 на 1/4 частину, що відповідає 49,15 кв.м квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12 лютого 2007 року, наказ № 234-С/КІ від 07 лютого 2007 року.
Визнати право власності ОСОБА_1 на 3/4 частини, що відповідає 149,75 кв.м квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 , колишня адреса: квартира АДРЕСА_2 ), яка за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення 12 лютого 2007 року, наказ № 234-С/КІ від 07 лютого 2007 року.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 548,70 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 203,75 грн.
позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_13 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 .
відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_14 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий                                                                                          В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                                 Я.С. Мельник