ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 березня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/8046/23	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Коршуна А.О. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,        
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу	 Головного управління ДПС у Запорізькій області 	
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від 04.12.2023р. у справі №280/8046/23	
за  позовом:	ОСОБА_1 	
до:  про:	Головного управління ДПС у Запорізькій області  визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії	

ВСТАНОВИВ:

           28.09.2023р. ОСОБА_2 за допомогою засобів системи «Електронний суд» звернулась  до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі – ГУ ДПС у Запорізькій області) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії /а.с. 1-8/.
          Запорізьким окружним адміністративним судом, відповідною ухвалою від 03.10.2023р., за вищезазначеним  адміністративним позовом   відкрито провадження у адміністративній справі №280/8046/23 і справу призначено до судового розгляду /а.с. 37/.
Позивач, посилаючись у адміністративному позові,  на те, що вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець та 07.02.2019р. вона звернулась до компетентних органів із заявою про припинення підприємницької діяльності та її підприємницька діяльність припинена 07.02.2019р., у серпні 2023р. вона дізналась що вона перебуває в реєстрі боржників і під час з`ясування підстав включення її до реєстру позивачці стало відомо про те, що  ГУ ДПС у Запорізькій області прийнято вимоги про сплату боргу (недоїмки) з внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-1001-49 від 16.01.2019р. у розмірі 15819,54грн. за період з 2017р. по 3 квартал 2018р., та  № Ф-1001-49 від 26.07.2023р. у розмірі 17976,57 грн. за період з 2017р. по 2018р.. Вона  вважає ці вимоги прийнятими податковим органом із порушенням норм чинного законодавства оскільки вона була зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, але фактично підприємницькою діяльністю не займалась та доходів від неї не отримувала, протягом періодів, що зазначені у вимогах вона, працювала на різних підприємствах, якими нараховувались та сплачувались за неї внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, просила скасувати вимоги  ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1001-49 від 16.01.2019р.,  № Ф-1001-49 від 26.07.2023р. та зобов`язати ГУ  ДПС у Запорізькій області виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_2  відомості про   податковий борг з єдиного внеску  в сумі 17979,57 грн. Крім цього позивач також зазначила, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваних вимог відповідача в рахунок погашення заборгованості з неї було утримано 1581,95грн. і ці кошти є безпідставно набутими тому вона також просила стягнути ці кошти за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на її користь.  
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.12.2023р. у справі №280/8046/23 адміністративний позов задоволено частково; - визнано протиправними та скасовано вимоги  ГУ  ДПС у Запорізької області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1001-49 від 16.01.2019р.,  № Ф-1001-49 від 26.07.2023р., зобов`язано ГУ ДПС у Запорізькій   області здійснити коригування в індивідуальній картці платника ОСОБА_2 шляхом виключення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 17976,57 грн. за період з 01.01.2017р. по 20.01.2019р. (включно) , стягнуто на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1193,57 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Запорізькій області; у задоволенні решти позовних вимог  відмовлено / а.с. 59-63/.
Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, за допомогою засобів поштового зв`язку 26.12.2023р. подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу / а.с. 68-73,74/, яка ним зареєстрована 03.01.2024р. / а.с. 75/. 
З метою забезпечення розгляду вищезазначеної апеляційної скарги Третім  апеляційним адміністративним судом 04.01.2024р. витребувано з суду першої інстанції матеріали справи  №280/8046/23 / а.с. 76/, які  надійшли до Третього апеляційного адміністративного суду 24.01.2024р. / а.с. 78/.
Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 29.01.2024р.  у справі №280/8046/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС у Запорізькій області на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду   від 04.12.2023р. у справі №280/8046/23 / а.с. 80/ та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 05.03.2024р.  /а.с. 81/,   про що судом апеляційної інстанції було  повідомлено учасників справи / а.с. 82-88/.
Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було з`ясовано усі обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і  зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням  норм чинного законодавства, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 04.12.2023р. та постановити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі. 
01.02.2024р. судом апеляційної інстанції зареєстровано відзив позивача на апеляційну скаргу / а.с. 89-93/ у якому позивач заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 04.12.2023р. залишити без змін, а також просила суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені нею під час апеляційного розгляду справи  витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 грн . 
Відповідно до ч. 1 ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а положеннями ч. 5 ст. 250 КАС України передбачено, що датою ухвалення судового рішення  в порядку письмового провадження  є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Під час розгляду цієї  справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач у справі,   з 28.07.1997р. була зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, та її реєстрація припинена 07.02.2019р. / а.с. 15-16/, а у серпні 2023р. з матеріалів виконавчого провадження №59120711 /а.с. 19/ їй стало відомо про те, що  ГУ ДПС у Запорізькій області прийнято вимоги про сплату нею боргу (недоїмки) з внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування : 
- № Ф-1001-49 від 16.01.2019р. у розмірі 15819,54грн. за період з 2017р. по 3 квартал 2018р. / а.с. 18/
- № Ф-1001-49 від 26.07.2023р. у розмірі 17976,57 грн. за період з 2017р. по 2018р. / а.с. 17 зворотна сторона/, 
зазначені обставини підтверджуються належними письмовими доказами, які буди досліджені судом та долучені до матеріалів справи у тому числі даними інтегрованої картки платника податків – позивача у справі / а.с. 79/, при цьому необхідно зазначити, що обставини щодо дат прийняття вимог, визначених цими вимогами розмірів заборгованості позивача зі сплати єдиного внеску та періоду, за який вони нараховані у кожній вимозі, не заперечувався відповідачем під час розгляду цієї справи. 
          Вищезазначені податкові вимоги відповідача, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, є предметом оскарження у цій адміністративній справі. 
Крім цього судом під час розгляду цієї справи встановлено, що позивач у справі протягом періоду за який спірними вимогами відповідачем здійснено нарахування боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску – з 01.01.2017р. по 20.01.2019р.,  була працевлаштована та її роботодавцями систематично сплачувався єдиний внесок із заробітної плати позивача у справі, що підтверджується належними письмовими доказами, які були досліджені судом під час розгляду справи та долучені до матеріалів справи / а.с. 20-29/ і ці обставини не були спростовані відповідачем під час розгляду справи як судом першої інстанції так і апеляційним судом. 
Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так нормами ПК України надано визначення, серед іншого, наступних понять для цілей оподаткування:
-          самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу); 
-          працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ), відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Нормами ст. 2 Закону визначено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону Також встановлено, що виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Крім цього ч. 1 ст. 1 Закону, зокрема п. 3 та п. 10, надано визначення наступним поняттям: 
- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; 
- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
При цьому платниками єдиного внеску, відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону , є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Єдиний внесок, відповідно до абз. 1 п. 1 ,2 ч. 1 ст. 7 Закону  нараховується:
-          для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
-          для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
-          для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Але незважаючи на вищенаведені норми законодавства, які регулюють питання адміністрування ЄСВ, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини щодо адміністрування ЄСВ при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  не врегульовано.
Сукупний аналіз наведених норм чинного законодавства дають можливість зробити висновок про те, що платниками єдиного соціального внеску є, серед інших фізичні особи-підприємці, і необхідною умовою  для сплати такою особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження цією особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ, оскільки саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, але при цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки  метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене дає підстави для висновку про те, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником, а в  іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наведене  відповідачем в обґрунтування правомірності прийняття спірної вимоги тлумачення норм Закону, яке полягає у необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, не можуть бути прийняті судом до уваги та ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачем норм чинного законодавства оскільки у разі застосування такої конструкції адміністрування ЄСВ  це призведе до подвійної сплати ЄСВ (безпосередньо особою та роботодавцем) за один і той самий період і за одну і ту саму особу, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний висновок щодо застосування норм Закону під час розв`язання  побідних відносин  зроблено  Верховним Судом та викладено у постановах від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19), від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19.
Отже приймаючи до уваги, що під час розгляду цієї справи встановлено, що позивач з 01.01.2017р. по 20.01.2019р.,  перебувала  у трудових відносинах з ТОВ «Альфа-Медіа-Груп», ФОП ОСОБА_3 та роботодавцями з моменту працевлаштування позивача по день звільнення нараховувався та сплачувався за неї єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування / а.с. 20-29/, то у розумінні Закону позивач у цей період – 01.01.2017р. по 20.01.2019р., є застрахованою особою , а роботодавцем  нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача  в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як самозайнятою особою, тому нарахування податковим органом позивачу єдиного внеску за період з 01.01.2017р. по 20.01.2019р. оскаржуваними вимогами  є безпідставним.
З огляду на встановлений факт сплати роботодавцями у період – 01.01.2017р. по 20.01.2019р., за  застраховану особу ОСОБА_2 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі не менше мінімального, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним та скасував податкові вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1001-49 від 16.01.2019р. у розмірі 15819,54грн. за період з 2017р. по 3 квартал 2018р. та № Ф-1001-49 від 26.07.2023р. у розмірі 17976,57 грн. за період з 2017р. по 2018р.
Стосовно заявлених позивачем у цій справі позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органом ДПС даних інтегрованої  картки, то під час вирішення цієї частини позовних вимог необхідно враховувати наступне. 
Інтегрована картка платника, відповідно до п. 2  розділу 1 Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який затверджено наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021р. та  зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.2021р. (далі – Порядок), це форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу; інформаційна система - інтегрований комплекс процесів, компонентів та засобів апаратного і програмного забезпечення для виконання цільової функції.
Відповідно до п.3 розділу 1 вищезазначеного Порядку оперативний облік платежів здійснюється податковими органами в інформаційній системі.
За змістом п.  1 розділу 2 Порядку з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.
Приписами пункту 4  розділу V Порядку встановлено, що працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.
Відображенню в інформаційній системі підлягають матеріали, які зареєстровані в інформаційних системах, що забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, та мають безпосередній зв`язок з матеріалами, внесеними до підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи в ході виконання її функцій. Такими матеріалами є: скарга (заява) платника податків; рішення про результати розгляду скарги (заяви); ухвала суду про відкриття провадження; рішення суду, прийняте по суті.
Cтатус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску змінюється відповідно до суті рішення (постанови) (Скасовується в судовому порядку  /  Вручено, судовий розгляд).
У підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, статус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та рішень щодо єдиного внеску змінюється на  Скасовується в судовому порядку  /  Вручено, судовий розгляд.
У разі якщо за результатами судового оскарження донарахована/зменшена сума з урахуванням її складових (платіж, санкція, пеня) у повному обсязі скасовується (статус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску в підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, змінюється на  Скасовується в судовому порядку), то в ІКП відображення облікових показників (операцій) щодо донарахування/зменшення суми не проводиться.
Інформація, внесена та збережена працівниками підрозділів адміністративного/судового оскарження до інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, та інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів адміністративного оскарження, щоденно автоматично відображається в реєстрі  Апеляційне та судове оскарження  підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи.
Працівники підрозділів, які проводять контрольно-перевірочні заходи, щоденно опрацьовують інформацію, завантажену в підсистему, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи з інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскаржень.
Аналіз наведених вище норм дає можливість визначити, що дії контролюючого органу щодо внесення відомостей до електронних баз даних контролюючого органу, незалежно від джерела походження таких відомостей, є службовою діяльністю працівників податкового органу, яка здійснюється ними на виконання своїх професійних обов`язків в порядку, передбаченому ПК України та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання вимог цього Кодексу, і обов`язковою ознакою дій/бездіяльності/рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Колегія суддів вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, тому необхідною умовою для ефективного поновлення порушеного права є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою судового захисту має бути усунення перешкод в реалізації права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе, тому  вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Враховуючи, що сума боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 17976,57 грн. за період з 2017р. по 20.01.2019р. (включно)  відображена в інтегрованій картці платника податків - позивача  у справі, визнана протиправною, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органом ДПС даних інтегрованої  картки про наявність заборгованості (недоїмки) в сумі 17976,57 грн. є обґрунтованими та такий спосіб захисту порушеного права позивача відповідає обсягу порушених прав позивача у справі і у даному випадку є ефективним, тому  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо обґрунтованості цієї частини  позовних вимог.
Також позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення на її користь  за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Запорізькій області безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1581,95грн., які були стягнуті з позивача в межах виконавчого провадження  №59120711  з примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1001-49 від 16.01.2019р., і колегія суддів враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що відповідно до відомостей ІПК ОСОБА_2  в межах виконавчого провадження на користь ГУ ДПС у Запорізькій області з неї стягнуто та перераховано суму єдиного внеску у розмірі 1193,57 грн. (12.07.2019р.- 326,21 грн.; 13.08.2019р. - 612,21 грн.; 16.09.2019р.-255,15 грн.), тоді як грошові кошти у розмірі 388,38 грн. стягнуто державним виконавцем у якості виконавчого збору, вважає що урахуванням задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1001-49 від 16.01.2019р. суд першої інстанції обґрунтовано стягнув за рахунок бюджетних асигнувань позивача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти саме у розмірі 1193,57грн., та відмовив у задоволенні решти позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність. 
Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення заявлених позивачем у справи вимог, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про часткове задоволення заявлених позивачем вимог,   зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду  першої інстанції від 04.12.2023р. у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача  залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Вирішуючи порушене позивачем у відзиві на апеляційну скаргу  питання щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених нею під час апеляційного розгляду справи  витрат на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат, відповідно до ч. 3 ст. 134  КАС України, використовуються: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 ст.  134 КАС України передбачено, що  для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але при цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо, оскільки при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Також при вирішенні заяви позивача необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини з розв`язання питання відшкодування судових витрат, яка зазначена ним  у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р.  у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», у яких  зроблено висновок, що  заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Так позивачем на підтвердження заявлених ним до відшкодування витрат на правничу допомогу надано: договір про надання професійної правничої допомоги №11/08 від 11.08.2023р. / а.с. 30 зворотна сторона-31/, свідоцтво та ордер адвоката 9копії) / а.с. 94,95/, акт №2 від 01.02.2024р. надання послуг до договору про надання професійної правничої допомоги №11/08 від 11.08.2023р. / а.с. 96/,які свідчать про те, що під час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції позивачу у межах укладеного ним договору про надання професійної правничої  допомоги надано адвокатом правничих (правових) послуг на суму 4500 грн.
З матеріалів справи вбачається, що станом на момент подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу – 01.02.2024р., у якому порушено питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу,   витрати на правову допомогу не сплачені позивачем з огляду на те, що сторони погодили, що оплата послуг здійснюється позивачем протягом 30 робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням у справі / а.с. 96/, але з огляду на наведені норми чинного процесуального законодавства, які регулюють питання розподілу понесених учасником справи (позивачем) судових витрат у разі задоволення позову, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України), а положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат, тому колегія суддів вважає можливим відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи (прийняття рішення у справі), у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду.
При цьому необхідно зазначити, що аналогічна за своїм змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.01.2021р. у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019р. у справі № 813/481/18.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача у цій справі сформовано за допомогою системи «Електронний суд» та за допомогою засобів цієї системи його направлено до електронного кабінету відповідача – ГУ ДПС у Запорізькій області, та доставлено 01.02.2024р. 09-51 / а.с. 97/ , але відповідачем будь-яких заперечень щодо порушеного позивачем у відзиві питання щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених нею під час апеляційного розгляду справи  витрат на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. на адресу суду апеляційної інстанції не надходило. 
Колегія суддів, враховуючи вищенаведене,  ознайомившись, з матеріалами справи, враховуючи предмет спору у цій справі, обсяг та зміст наданої адвокатом позивачу правової допомоги під час апеляційного розгляду цієї справи,  результати апеляційного розгляду справи вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем під час апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну   скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького  окружного адміністративного суду   від 04.12.2023р. у справі №280/8046/23 –  залишити без змін. 
Стягнути на користь ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені під час апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн.  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (ЄДРПОУ ВП 44118663)
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.
                    Постанову  виготовлено та підписано 05.03.2024р.    
   
Головуючий - суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов