ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 березня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2853/23	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
 головуючого судді Савицького Я.Ф.,
          суддів: Колоколова С.І.,
                                                          Разюк Г.П.,
секретар судового засідання – Андрущенко В.В.,
за участю представників учасників судового процесу:
від АТ «Акцент-Банк»: не з`явився;
від ФОП Іспєнова Л.Ф.: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Акцент-Банк”
на рішення Господарського суду Одеської області
від 11 січня 2024 року (повний текст складено 22.01.2024)
у справі № 916/2853/23
за первісним позовом: Акціонерного товариства “Акцент-Банк” 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича 
про стягнення 108 806,63 грн.
та 
за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича 
до відповідача: Акціонерного товариства “Акцент-Банк”
про визнання недійсним пункту договору, -

суддя суду першої інстанції: Сулімовська М.Б.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 24.01.2024 прийнято постанову, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року Акціонерне товариство “Акцент-Банк” (далі також – первісний позивач, АТ «Акцент-Банк», Банк) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича (далі також – первісний відповідач, ФОП Іспєнов Л.Ф., Боржник) про стягнення з останнього 108  806,63 грн., з яких: 84  810,99 грн. заборгованості по тілу кредиту; 14  515,64 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 9  480,00 грн. заборгованості за винагородою.
Позовні вимоги Банку обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором від 22.01.2021 №20.24.0000000079 в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування ними та винагороди позивачу з кредитне обслуговування.
В свою чергу Фізична особа-підприємець Іспєнов Леонід Файзуллайович також звернувся до господарського суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним п. А10 спірного Кредитного договору.
В обґрунтування зустрічного позову Боржник зазначив, що п.А10 укладеного між сторонами Кредитного договору, яким передбачено що позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п. А.2 цього Договору ліміту у поточну дату сплати процентів, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки у Боржника виникає обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Тому, на переконання відповідача за первісним позовом, п. А10 Кредитного договору, укладеного між сторонами, має бути визнаний недійсним з урахуванням положень ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність", ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23 (суддя Сулімовська М.Б.) первісний позов Акціонерного товариства “Акцент-Банк” задоволено частково та зустрічний позов Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича задоволено повністю. 
За первісним позовом - стягнуто з Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" – 84 810,99 грн. заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 14 515,64 грн. заборгованості за процентами, 2 450,22 грн. судового збору. Судові витрати в сумі 233,78 грн. судового збору покладено на позивача за первісним позовом. У стягненні 9 480,00 грн. відмовлено.
За зустрічним позовом - визнано недійсним п.10 Кредитного договору №20.24.0000000079 від 22.01.2021, укладеного між Акціонерним товариством "Акцент-Банк" та Фізичною особою-підприємцем Іспєновим Леонідом Файзуллайовичем. Стягнуто з Акціонерного товариства "Акцент-Банк" на користь Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича – 2 684,00грн. судового збору.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на приписи чинного законодавства в бачається, що підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням; зобов`язання контрагентів за договором повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, враховуючи які на позичальника за Кредитним договором не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався; суть зобов`язання за Кредитним договором полягає в обов`язку Банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти; банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. При цьому, приходячи до висновку про визнання п. А10 спірного Договору недійсним, суд першої інстанції спирався на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах: від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, від 19.03.2021 у справі №904/2073/19, від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21), від 10.10.2019 у справі №904/8902/17, від 12.04.2023 у справі №910/15808/19, від 12.04.2023 у справі №910/6178/20; постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 та від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 тощо. Враховуючи вказане, суд першої інстанції вказав, що в порушення принципів цивільного законодавства, а саме справедливості та добросовісності, на позичальника в особі ФОП Іспєнова Л.Ф., покладено тягар у вигляді платежів - винагороди за кредитне обслуговування,  які позичальник  не замовляв, та більш того, які відповідно до чинного законодавства не є банківською послугою, яку Банк має право надавати та стягувати за нею плату, що свідчить про те, що зустрічні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
З огляду на вказане, місцевий господарський суд частково задовольнив первісні позовні вимоги Банку, відмовляючи у стягненні 9 480,00 грн. заборгованості за винагородою, яка була передбачена визнаним недійсним п.10 спірного Договору Разом з цим, суд встановив факт неналежного виконання відповідачем умов Кредитного договору, що є підставою для стягнення з позичальника основної заборгованості у розмірі 84 810,99 грн. та 14 515,64 грн. заборгованості за процентами.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство “Акцент-Банк” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить (з урахуванням уточнений апеляційних вимог, згідно заяві від 15.02.2024 про виправлення недоліків апеляційної скарги) скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23 в частині відмови у первісному позові стягнення на користь Банку 9 480,00 грн. винагороди за користування кредитом та в частині задоволення зустрічних позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства “Акцент-Банк” до Фізичної особи-підприємця Іспєнова Леоніда Файзуллайовича в частині стягнення з останнього винагороди в сумі 9 480,00 грн. і відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог повністю.
Також апелянт просить суд покласти на відповідача за первісним позовом витрати, понесені Банком, зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 440,00 грн. 
Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23 ухвалено з порушенням норм матеріального права та з неправильним посиланням судом першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17, оскільки остання є результатом розгляду цивільної справи за споживчим кредитом і її висновки неможливо застосовувати до господарських правовідносин. При цьому, апелянт вказує, що посилання суду на вказану постанову є головним і єдиним аргументом останнього при винесенні оскаржуваного рішення.
Звертаючи увагу на те, що норма ч. 3 ст. 55 Закону України  «Про банки і банківську діяльність» була єдиною нормативною підставою для висновку про недійсність Кредитного договору, Банк зауважує, що остання у цій справі не підлягала застосуванню, оскільки ця норма не забороняє Банкам передбачати у складі загальної вартості кредиту відповідної комісії.
Апелянт заперечує проти застосування судом першої інстанції законодавства для споживачів, оскільки за вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», позичальнику (споживачу) надаються кредитні грошові кошти - споживчий кредит на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Однак, у даних правовідносинах Кредитний договір, що укладався між Банком та ФОП Іспєновим Л.Ф., мав цільове призначення – фінансування поточної діяльності підприємця, тобто відповідач за первісним позовом отримав кредит з метою ведення господарської діяльності.
Також Банк наполягає на тому, що відповідачем за первісним позовом жодним чином не доведено факт вимагання Банком від клієнта придбання товарів чи послуг, в тому числі і винагороди за кредитне обслуговування і Боржник добровільно погодився з відшкодуванням послуг з винагороди, уклавши відповідний Кредитний договір.
Детальніше доводи Акціонерного товариства "Акцент-Банк" викладені в апеляційної скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Акцент-Банк” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23 та призначено її розгляд на 20.03.2024 об 11:00 год. Відповідачу встановлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
22.08.2024 від Фізичної особи-підприємця Іспєнова Л.Ф. до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
22.02.2024 представником Фізичної особи-підприємця Іспєнова Л.Ф. подано до суду клопотання про стягнення судових витрат у розмірі 5  000,00 грн. за професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
20.03.2024 представники сторін у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином; про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність представників учасників справи у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору, а тому дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності відповідних представників.
В судовому засіданні 24.01.2024 прийнято постанову без її проголошення, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи вбачається, що 22.01.2021 між АТ "Акцент-Банк" (Банк) та ФОП Іспєновим Леонідом Файзуллайовичем (позичальник) було укладено Кредитний договір №20.24.0000000079 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді строкового кредиту, згідно з п.А1 цього Договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А2 цього Договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни. 
За істотними умовами кредитування:
- вид кредиту – строковий кредит (п. А1);
- ліміт цього Договору – 120 000,00 грн. на фінансування поточної діяльності (п. А2);
- термін повернення кредиту 19.01.2024. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток №1 цього договору) (п. А3).
Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування.
Згідно зі ст.ст. 212, 651 Цивільного кодексу України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Договором, Банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього Договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому Банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим Договором у термін, зазначений у повідомленні, вся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 19.01.2024.
Пунктом А6 Договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90% річних.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи із фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів "факт/360"). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з графіком платежу, то заборгованість за кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день (п. А8). 
У випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права Банку, передбаченого п. А3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою, передбаченою повідомленням (п. А7).
Пунктом А10 Договору передбачено, що позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п. А2 цього Договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.
Положеннями п. А12 Договору сторони взаємно домовились, що будь-яка істотна умова кредитування, передбачена Розділом "А" цього Договору, може змінюватися протягом дії Договору при настанні будь-якої з нижченаведених обставин, зокрема: неналежному виконанні позичальником взятих на себе зобов`язань за цим Договором; порушення позичальником будь-якої умови цього Договору.
За умовами пп. 2.1.2. Договору, Банк зобов`язується, зокрема: надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів позичальнику на цілі, відмінні від платежів на сплату судових витрат, у межах суми, обумовленої п. 1.1 цього Договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.12 цього Договору. Зобов`язання з видачі кредиту на сплату судових витрат та/або інших платежів виникають у Банку у випадку непред`явлення позичальником документів, підтверджуючих сплату судових витрат, та/або інших платежів за рахунок інших джерел.
Згідно із п. 2.2. Договору, позичальник зобов`язується: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п. 1.1 цього Договору (пп. 2.2.1); сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього Договору (пп. 2.2.2); повернути кредит у терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього Договору (пп. 2.2.3); сплатити Банку винагороду відповідно до пп.2.3.5., 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього Договору (пп. 2.2.5).
Пунктом 4.1 Договору вставновлено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п. 1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору, позичальник сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п. А6 цього Договору. У випадку встановлення Банком у порядку, передбаченому п. 2.3.12 цього Договору, зменшеної процентної ставки, умови цього пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.
За умовами п. 4.2 Договору, відповідно до ст. 212 ЦК України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору, позичальник сплачує Банку проценти у розмірі, зазначеному у п. А7 цього Договору (за винятком випадку реалізації Банком права зміни умов цього Договору, встановленого п. А3 цього Договору).
Відповідно до п. 4.3 Договору, сплата процентів за користування кредитом, передбачених п.п. 4.1, 4.2 цього Договору, здійснюється згідно з п. А8 цього Договору. Якщо повне погашення кредиту здійснюється у дату, відмінну від зазначеної у цьому пункті, то останньою датою погашення процентів, розрахованих від попередньої дати погашення до дня фактичного повного погашення кредиту, є дата фактичного погашення кредиту.
Позичальник сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування згідно з п. А10 цього Договору (п. 4.5 Договору).
Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів до поточної дати сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості по кредиту на суму залишку заборгованості по кредиту (п. 4.10 Договору).
Пунктом 4.11 Договору визначено, що нарахування процентів та комісій здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів на рік. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування процентів, не враховується.
Умовами п. 5.7 Договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим Договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.
Зазначений договір підписано сторонами та скріплено печаткою Банку.
Також, 22.01.2021 між сторонами складено та підписано відповідний Графік погашення кредиту, який передбачає 36 платежів, загальний розмір місячного платежу, що включає частину кредиту, проценти та комісійну винагороду, складає 5  478,49 грн. (останній платіж за графіком – 5  478,53 грн).
На виконання умов Договору від 22.01.2021 №20.24.0000000079 АТ "Акцент-Банк" перерахував ФОП Іспєнову Л.Ф. грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером від 22.01.2021 №TR.16560643.22042.70198, якій міститься у матеріалах справи.
Також матеріли справи містять виписку по особовому рахунку відповідача з 22.01.2021 по 21.04.2023.
Звертаючись до суду з цим позовом Банк зазначає про те, що відповідач, в порушення умов Кредитного договору, кредитні кошти у встановлені договором (зокрема, Графіком погашення кредиту) строки не повертав, у зв`язку з чим станом на 21.04.2023 заборгованість позичальника за Кредитним договором становить 108  806,63 грн. та складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 84  810,99 грн., заборгованості по процентам в сумі 14  515,64 грн. та заборгованості за винагородою в розмірі 9  480,00 грн.
У зв`язку з порушенням позичальником умов Договору, а саме порушенням строків погашення кредиту, визначених Графіком погашення, Банк 03.04.2023 направив на адресу відповідача вимогу від 02.04.2023 про сплату заборгованості та дострокове повернення кредитних коштів у строк до 09.04.2023, про що свідчать копії опису вкладення у цінний лист, реєстру згрупованих поштових відправлень та платіжного доручення АТ "Укрпошта" (т. 1 а.с. 20-26).
Вказана вимога залишена з боку ФОП Іспєнова Л.Ф. без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення АТ "Акцент-Банк" до господарського суду із даним позовом.
Дослідивши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Перш за все, судова колегія звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимого щодо стягнення основної заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами не оскаржується жодною стороною даного спору, а тому у даній частині оскаржуване рішення апеляційним судом не переглядається.
Як зазначалось вище, в апеляційній скарзі Банк наполягає на тому, що суд першої інстанції дійшов хібного висновку про визнання недійсним пункту А10 Кредитного договору, яким передбачено сплату позичальником Банку винагороди за кредитне обслуговування (задоволення вимог зустрічного позову), що, як слід, стало підставою для відмови у стягненні з відповідача за первісним позовом 9 480,00 грн.заборгованості за відповідною винагородою (часткова відмова у задоволенні первісних позовних вимог).
При цьому, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що головним і єдиним аргументом суду першої інстанції при прийнятті такого рішення є посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17. Також Банк зазначає, що судом першої інстанції було застосовано законодавство для споживачів, що є неприпустимим у цьому випадку, оскільки у даних правовідносинах Кредитний договір, що укладався між Банком та ФОП Іспєновим Л.Ф. не є споживчим.
У зв`язку з цим, апеляційна колегія наголошує, що суд першої інстанції жодним чином не звертався до положень саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», про які вказує Банк в своїй апеляційній скарзі, а спирався на вимоги статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та положень Цивільного кодексу України, які стосуються спірних правовідносин.
Так, враховуючи, що між АТ "Акцент-Банк" та ФОП Іспєновим Л.Ф. укладено саме Кредитний договір, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).
Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 
Положеннями ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 198 Господарського кодексу України, відсотки за грошовими зобов`язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.
Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія наголошує на тому, що суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.
У даному випадку нарахування процентів за користування кредитом передбачено пунктом А6 Кредитного договору, яким встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90% річних.
Також Договором передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно (п. А8 Договору).
Водночас, пунктом А10 Договору встановлено обов`язок позичальника сплачувати Бпнку винагороду за кредитне обслуговування.
Між тим частиною 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" чітко встановлено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що законодавство не містить визначень термінів «банківські послуги».
Разом з цим, перелік банківських послуг визначений ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Так, до банківських послуг належить: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.
Як правильно зазначив суд перштої інстанції, виходячи з приписів ч. 3 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (у редакції, станом на дату укладення Кредитного договору) та ст. 345 Господарського кодексу України, кредитування банком фізичних та юридичних осіб є однією з видів банківських послуг, яка надається банком на користь фізичних та юридичних осіб.
Однак, саме кредитне обслуговування не відноситься до видів діяльності банку, у зв`язку з чим банк неповноважний стягувати з позичальника плату (винагороду) за кредитне обслуговування, адже такі дії є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Водночас судова колегія враховує існування терміну «Банківські операції», але вони за своєю суттю є конкретними діями (операціями, транзакціями), що, здійснюють банки надаючи банківські послуги, перелік яких визначений статтею 47 Закону про банки.
Це додатково підтверджує, що кредитне обслуговування, за яке встановлено стягнення коштів у Договорі кредитування, не є банківською послугою, яку окремо замовив позичальник, з урахуванням того, що у Кредитному договорі не зазначено, надання яких саме послуг або операцій передбачає кредитне обслуговування, в яких обсягах надаються ці послуги (якщо вони надаються). При цьому, як зазначалось вище, в даному випадку кредитне обслуговування не є процентами за користування кредитом, оскільки останні встановлені в п. А6 Договору.
Надання грошових коштів за укладеним Кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України є обов`язком Банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що встановивши в Договорі умову про сплату винагороди за кредитне обслуговування, Банк збільшив свою економічну вигоду, не надаючи при цьому жодних додаткових послуг, окрім надання кредиту, що не відповідачє вимогам чинного законодавства, про що зазначалось у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, від  19.03.2021 у справі №904/2073/19, на яки послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні у даній справі.
Таким чином, судова колегія також вважає, що незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, яка за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій Банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.
Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі №695/3474/17.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов Кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до вищевказаних засад цивільного законодавства, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України. Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 12.04.2023 у справі №910/15808/19, на яку посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні у даній справі.
Враховуючи наведене, апеляційною колегією відхиляється посилання Банку на те, що норма ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не підлягає застосуванню, оскільки ця норма не забороняє Банкам передбачати у складі загальної вартості кредиту відповідної комісії.
Щодо зауваження Банку про те, що Боржник добровільно погодився з відшкодуванням послуг з винагороди, підписавши відповідний Кредитний договір, судова колегія враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, відповідно до якої сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (пункт 7.10).
Відповідно, суд першої інстанції цілком правильно зазначив, що підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
Також апеляційна колегія критично ставиться до твердження апелянта, що єдиним аргументом суду першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі є посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17, оскільки у даній постанові апеляційна колегія врахувала практику Верховного Суду, на яку також спирався суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення у справі №916/2853/23.
Крім того, місцевий господарський суд правильно вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 зроблено висновки, в тому числі, щодо затосування положень ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", положення якої регулюють взаємовідносини Банку з клієнтами, якими є як фізичні, так і юридичні особи, що спростовує доводи апелянта щодо неможливості застосовувати відповідні висновки вказаної постанови до правовідносин у даній справі.
Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України саме на момент вчинення правочину.
Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, згідно з якими на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, надання яких банком не доведено, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовим актом, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незаконності встановлення у Кредитному договорі обов`язку позичальника щомісячної плати за кредитне обслуговування, у зв`язку з чим пункт А10 Кредитного договору від 22.01.2021 визнано недійсним.
Відповідно, у зв`язку із визнанням недійсним п. А10 Договору, на підставі якого АТ "Акцент-Банк" було заявлено вимогу про стягнення з відповідача за первісним позовом 9 480,00 грн. заборгованості за винагородою, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимоги Банку в частині відповідного стягнення винагороди у розмірі 9 480,00 грн. за кредитне обслуговування.
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 Господарського процесуального кодексу України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.
Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи АТ “Акцент-Банк”, наведені ним в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Щодо клопотання представника ФОП Іспєнова Л.Ф. про стягнення з АТ «Акцент-Банк» судових витрат у розмірі 5 000,00 грн. за професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Згідно ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України). 
Частина 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Разом з цим, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
У даному контексті судова колегія враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.12.2018 у справі №826/856/18, згідно з якою розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
З огляду на зазначене вище, судова колегія наголошує, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Відсутність документального підтвердження факту понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що до клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. в суді апеляційної інстанції представником ФОП Іспєнова Л.Ф. до суду надано:
- копія Договору про надання правової допомоги №06/56/55 від 12.06.2023, укладеного між ФОП Іспєновим Л.Ф. та адвокатом Племениченко Г.В. (далі – Договір №06/56/55), відповідно до п.1.1 якого правова допомога за цім Договором надається шляхом складення всіх процесуальних документів та представництво адвокатом  інтересів доверителя (ФОП Іспєнова Л.Ф.) у справі №916/2853/23;
- копія детального опису наданих адвокатом Племениченко Г.В. робіт від 22.02.2024, який є Додатком №1 до Договору №06/56/55;
- копія Акту від 22.02.2024 приймання-передачі виконаних робіт, якій є Додатком №2 до Договору №06/56/55.
Однак, судова колегія зазначає, що наведені докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не можна взяти до уваги, оскільки копія Акту від 22.02.2024 приймання-передачі виконаних робіт на суму 5  000,00 грн. є додатком до Договору від 12.06.2023 №06/56/55, вартість якого дорівнює 7  000,00 грн. (п.4.1 Договору) (т.2 а.с. 38).
Водночас, станом на дату винесення даної постанови Південно-західного апеляційного господарського суду у Господарському суді Одеської області прийнято до розгляду заяву ФОП Іспєнова Л.Ф. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7  000,00 грн.
При цьому, у якості доказів на надання правничої допомоги до суду першої інстанції надано, зокрема, згадану копію Договору про надання правової допомоги №06/56/55 від 12.06.2023 вартістю 7  000,00 грн. та копію Акту від 16.01.2024 приймання-передачі виконаних робіт, якій є Додатком №2 до Договору №06/56/55, на суму 7  000,00 грн.
Судова колегія акцентує, що жодної додаткової угоди щодо збільшення вартості Договору про надання правової допомоги №06/56/55 від 12.06.2023 на 5  000,00 грн., які заявлені до стягнення в суді апеляційної інстанції, ФОП Іспєновим Л.Ф. суду не надано.
Також судова колегія звертає увагу на невідповідність документів, які надані на підтвердження отриманих відповідачем адвокатських послуг в апеляційному суді, обставинам розгляду справи, оскільки у судове засідання з перегляду справи №916/2853/23 представник відповідача не з`явився, проте, останній враховує, вартість у розмірі 1  000,00 грн. своєї участі у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги ФОП Іспєнова Л.Ф., що відображено у відповідному Акті від 22.02.2024 приймання-передачі виконаних робіт та детальному опису робіт від 22.02.2024, наданих адвокатом Племениченко Г.В. в суді апеляційної інстанції.
Згідно із ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Окремо судова колегія зауважує, що в Акті приймання-передачі виконаних робіт та детальному опису робіт адвокатом визначено окремим пунктом подання клопотання про стягнення судових витрат (оцінено у 500,00 грн.), що не підлягає відшкодуванню, оскільки заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ОП КГС ВС від 02.02.2024 у справі №910/9714/22, згідно з якою подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору.
Таким чином, з огляду на те, що відповідачем не надано належних доказів, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити під час апеляційного перегляду справи №916/2853/23, апеляційна колегія вважає що заява представника відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2024 у справі №916/2853/23 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 25.03.2024.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Колоколов С.І.

         Суддя                                                                                          Разюк Г.П.