ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/16050/22
провадження № 61-17981св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй Ірина Анатоліївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Кузіва Романа Васильовича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 
від 10 травня 2023 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів: 
Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй І. А., у якому просив встановити факт спільного проживання однією сім?єю ОСОБА_1 
з ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй І. А. 25 липня 2019 року, реєстровий номер 1748.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року провадження у справі в частині вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року закрито.
 
Ухвала мотивована тим, що існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонам, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили, а тому наявні підстави для закриття провадження в цій частині згідно з пунктом 3 частиною першою статті 255 ЦПК України.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
13 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат 
Кузів Р. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що предмет позову у цій справі істотно різниться з предметом позову у справі № 755/6427/19. Судовими рішеннями 
у справі № 75//6427/19 відмовлено у встановленні факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з березня 1994 року до липня 2016 року лише через неправильно обраний спосіб захисту. Тобто суд навіть не встановлював такий факт, лише вказав, що дослідження такого факту через інші обставини є недоцільним.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
31 січня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені 
з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Як випливає зі змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі 
№ 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або 
є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі 
є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» 
(пункти 26, 27).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі 
№ 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, 
по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного 
з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - 
це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
 
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження 
№ 12-15гс19)).
 
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 
2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 
15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21).
 
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
Звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу 
Загоруй І. А., ОСОБА_1 просив: 
 
встановити факт спільного проживання однією сім?єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року; 
 
визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок 
з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 ; 
 
визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку 
з господарськими будівлями та спорудами за адресою: 
АДРЕСА_1 ; 
 
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку 
з господарськими будівлями та спорудами за адресою: 
АДРЕСА_1 ; 
 
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй І. А. 
25 липня 2019 року, реєстровий номер 1748.
 
Як на підставу заявлених вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім?єю у період з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року, ОСОБА_1 посилався на те, що шлюб, який із ОСОБА_2 , було укладено 28 лютого 1990 року, у 1994 році було розірвано фіктивно задля отримання двох квартир. Проте, незважаючи на це, вони з 1994 року і до 
2017 року продовжили жити разом однією сім?єю, мали спільний бюджет і вели спільне господарство. За вказаний період набули у власність нерухоме майно.
 
У справі № 755/6427/19 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй І. А. в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 
в якому просив:
 
встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 
з ОСОБА_2 у період з березня 1994 року до липня 2016 року; 
 
визнати спільною сумісною власністю подружжя та розділити нерухоме майно, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , а саме: прибудову до житлового будинку літ. «а3» площею 69,5 кв. м, гараж літ. «З» площею 56, 9 кв. м, майстерню літ. «Ж» площею 57,2 кв. м, сарай літ. «К» площею 25,3 кв. м, господарський блок літ. «Л» площею 35,65 кв. м.
 
Як на підставу заявлених вимог у справі № 755/6427/19 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім?єю в період з березня 1994 року до 
01 липня 2016 року ОСОБА_1 посилався на те, що він та 
 ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі перебували до 1994 року, після чого проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до липня 2016 року та за вказаний період набули у власність нерухоме майно.
 
Разом з тим із матеріалів справи, що переглядається, відомо, що позовні вимоги ОСОБА_1 також полягають у встановленні факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року, який був предметом розгляду справи № 755/6427/19.
 
Враховуючи наведене, підстави і предмет позову та склад учасників у справі 
№ 753/16050/22 і у справі № 755/6427/19 є тотожними, а тому є підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України до вимог про встановленні факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період 
з 01 січня 2004 року до 01 липня 2016 року.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що цей позов в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю заявлено в тому числі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щодо якого суд уже ухвалив рішення, і це рішення набуло законної сили, а тому провадження у справі в тій частині, в якій ухвалене рішення, підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 
2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кузіва Романа Васильовича залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Коротун
 
Є. В. Коротенко
 
М. Є. Червинська