ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 лютого 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/3088/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року (суддя Сіпака А.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивач просила суд: 
визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно невиплати пенсії позивачки на її особистий банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Ощадбанк», починаючи з 01.08.2021;
зобов`язати відповідача поновити виплату позивачці на визначений нею банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк» з 01.08.2021 з перерахунком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 22.03.2019 позивачці було призначено пенсію за віком. На виконання рішення суду відповідачем поновлено виплату пенсії на особистий банківський рахунок позивача, проте надалі виплату було знову припинено. Дізнавшись про порушення своїх прав, позивач 24.10.2022 через представника звернувся до відповідача із запитом про надання інформації та 23.12.2022 було направлено особисту заяву ОСОБА_1 про поновлення з моменту припинення виплати пенсії. Зазначає, що станом на сьогоднішній день відповідачем не було здійснено жодної виплати пенсії на вказаний банківський рахунок. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його конституційне право на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення. Просить позов задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року позов задоволено частково.   
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо непоновлення ОСОБА_1 пенсії, визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у поновленні їй пенсії, викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 14.11.2022 № 0800-0202-8/46924.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.08.2021 на вказаний нею банківський рахунок з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не  погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те,  що   з 10.12.2021 скасовано можливість звернення до органу Пенсійного фонду України через представника заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Порядком № 22-1 передбачено подання заяви про поновлення виплати пенсії лише позивачем особисто до територіального органу Пенсійного фонду України. Іншого способу подання заяви про поновлення виплати пенсії законодавством не визначено. Згідно з п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Крім цього, відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1, зокрема, заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, що подається особою відповідно до
цього Порядку, приймається сервісним центром за наявності в особи всіх необхідних документів (зокрема, паспорта, документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків заявою про виплату пенсії через установу банка тощо). Враховуючи наведене вище, відмова відповідача у поновленні пенсії позивачу була правомірною, оскільки, позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку з заявою про поновлення пенсії, отже, підстави для задоволення позовних вимог та поновлення виплати пенсії з 01.08.2021 відсутні. Крім того,  позивачем пропущений визначений законом строк звернення до адміністративного суду з огляду на те, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому про порушення свого права або про бездіяльність відповідача позивач може дізнаватися щомісяця. Представник наголошує, що виплата пенсії була призупинена внаслідок неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. 
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України для виїзд за кордон НОМЕР_2 , виданий органом 2ISR 23.09.2019. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.06.2019 по справі № 280/1822/19, яке набрало законної сили 21.11.2019, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 викладене у листі Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.11.2018 в частині підстав відмови у зв`язку із  виїздом і постійним проживанням в Ізраїлі, відсутністю паспорта громадянина України та відсутністю Угоди щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю та визнано бездіяльність Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не призначення пенсії протиправною та зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.03.2019 року (з дати останнього звернення за призначенням) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.
24.10.2022 представником ОСОБА_1 до відповідача було направлено лист за № 6101 з проханням надання інформації щодо виплати пенсії.
Листом ГУ ПФУ України в Запорізькій області від 14.11.2022 № 0800-0202-8/46924 представнику позивачки ОСОБА_2 було повідомлено, що з серпня 2021 року виплата пенсії ОСОБА_1 проводилась через поштове відділення у звязку із надходженням інформації з уповноваженого банку. Виплата пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2022 була призупинена внаслідок неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. Зазначено також, що для вирішення питання подальшої виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно для відкриття особового рахунку звернутися до відділення будь-якого банку, який уповноважений Пенсійним фондом України виплачувати пенсії. Окрім цього, повідомлено, що після звернення ОСОБА_1 до сервісного центру з заявою відповідного зразка, паспортом гр. України та надання оригіналів необхідних документів, визначених Порядком № 22-1, можливо буде повернутися до питання поновлення пенсії та надання інформації щодо складових та розміру пенсійної виплати на час звернення.  
23.12.2022 на адресу відповідача було направлено заяву про поновлення з моменту припинення виплати пенсії та виплатити недоотриману пенсію. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії на її особистий банківський рахунок, позивачка через свого представника звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступе.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Крім того, пенсія відповідає ознакам такої категорії як власність, а тому не залежить від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених ч. 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Поряд з цим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058) та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Отже, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Зазначений підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 30 січня 2020 року у справі № 489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20 та інших.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 1058, пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Ст. 5 Закону № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 51 Закону № 1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Відтак позивач, незалежно від її проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі правом на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний відновити їй виплату пенсії.
Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в низці його постанов, зокрема в постанові від 18 травня 2022 року у справі № 160/5259/20.
В п. 3.3. Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Тобто, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.
Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в п. 52 рішення у справі № 10441/06 «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року.
Також в п. 3 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.
Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія – в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.
Зазначена позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом за подібних обставин, зокрема, в постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 766/15025/16-а. У вказаній справі Верховний Суд сформулював наступні висновки:
1) право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України;
2) іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України – за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України;
3) держава гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами;
4) громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом;
5) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, застраховані згідно із Законом № 1058 та які досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку, мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені в ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;
6) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачене міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
7) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи за межами України або її відсутність (спірність) не може бути умовою для обмеження реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (перегляду, відтермінування тощо);
8) не може бути привілеїв чи обмежень у механізмі реалізації конституційного права на соціальний захист, зокрема, за ознаками етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання або іншими ознаками.
В подальшому, Верховний Суд підтверджував вказану позицію в постановах від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17 (2а/204/91/17), від 30 вересня 2019 року у справі № 475/164/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20 та інших.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.06.2019 по справі № 280/1822/19, яке набрало законної сили 21.11.2019, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 викладене у листі Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.11.2018 в частині підстав відмови у зв`язку із  виїздом і постійним проживанням в Ізраїлі, відсутністю паспорта громадянина України та відсутністю Угоди щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю та визнано бездіяльність Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не призначення пенсії протиправною та зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.03.2019 року (з дати останнього звернення за призначенням) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.
24.10.2022 представником ОСОБА_1 до відповідача було направлено лист за № 6101 з проханням надання інформації щодо виплати пенсії.
Листом ГУ ПФУ України в Запорізькій області від 14.11.2022 № 0800-0202-8/46924 представнику позивачки ОСОБА_2 було повідомлено, що з серпня 2021 року виплата пенсії ОСОБА_1 проводилась через поштове відділення у звязку із надходженням інформації з уповноваженого банку. Виплата пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2022 була призупинена внаслідок неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. Зазначено також, що для вирішення питання подальшої виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно для відкриття особового рахунку звернутися до відділення будь-якого банку, який уповноважений Пенсійним фондом України виплачувати пенсії. Окрім цього, повідомлено, що після звернення ОСОБА_1 до сервісного центру з заявою відповідного зразка, паспортом гр. України та надання оригіналів необхідних документів, визначених Порядком № 22-1, можливо буде повернутися до питання поновлення пенсії та надання інформації щодо складових та розміру пенсійної виплати на час звернення.  
Надаючи оцінку правомірності цієї підстави відмови в поновленні пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правленні Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, (далі – Порядок № 22-1).
Відповідно до абз. 1 п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про […] поновлення, […] (Заява про призначення/перерахунок пенсії – додаток 1); […] подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі – орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі – сервісний центр).
Згідно з п. 1.3 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може бути подана представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
П. 1.5 Порядку № 22-1 в редакції, чинній до 30 березня 2021 року, передбачав, що заява про […], поновлення виплати пенсії, […], подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, […].
Верховний Суд в своїх постановах, зокрема від 31 березня 2021 року у справі № 0440/7137/18, від 17 березня 2021 року у справі № 454/2238/16-а, від 21 грудня 2020 року у справі № 229/4165/17, від 11 травня 2022 року у справі № 540/1429/21 тощо, наводив висновок про те, що п. 1.5 Порядку № 22-1 передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
В матеріалах справи наявна особиста заява ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії на банківський рахунок, а також докази направлення такої заяви представником позивача, адвокатом Меламедом В.Б., через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису, тобто передбаченим чинним законодавством, а саме пунктом 10 Порядку №1596, шляхом. 
Колегія суддів зауважує, що ні Закон № 1058, ні Порядок № 22-1 не передбачають такої підстави для відмови в поновленні призначеної довічно пенсії, як надання заяви про поновлення виплати пенсії через уповноваженого представника.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія – в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.
Відповідно до п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Верховній Раді України необхідно було привести у відповідність до Конституції України положення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняти закон про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не внесені.
Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Крім того, жоден з пунктів Порядку № 22-1 не містить обов`язку пенсіонера звертатись з заявою про поновлення виплати пенсії особисто. Вжитий в п. 1.1 Порядку № 22-1 термін «заявник», на переконання суду, дає підстави стверджувати, що таким заявником може бути і представник за довіреністю.
Відсутність в п. 1.3 Порядку № 22-1 згадки заяви про поновлення виплати пенсії не можна тлумачити як заборону подання таких заяв представниками пенсіонерів, що виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Те, що заява ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії до ГУ ПФУ в Запорізькій області була надіслана її повноважним представником, а не самою позивачкою, по суті не змінює того факту, що з заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 звернулася особисто, про що свідчить її власний підпис в цій заяві, посвідчений нотаріально.
Також необхідно зауважити, що, вносячи зміни до Порядку № 22-1, зокрема ті, що набрали чинності 30 березня 2021 року, Пенсійний фонд України, будучи обізнаним про існування рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, а також про необхідність правового врегулювання низки питань, пов`язаних з виплатою пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за межі України, об`єктивно міг їх врегулювати в Порядку № 22-1, однак цього не зробив.
З огляду на викладене покликання ГУ ПФУ в Запорізькій області на п. 1.1 Порядку № 22-1 і його твердження про те, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником особисто до територіального органу Пенсійного фонду України, не могли слугувати правомірною підставою для відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії.
У листі ГУ ПФУ України в Запорізькій області від 14.11.2022 № 0800-0202-8/46924 вказало на те, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутися до сервісного центру з заявою відповідного зразка, паспортом гр. України та надання оригіналів необхідних документів, визначених Порядком № 22-1.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Згідно з п. 2.8 розділу ІІ Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, […] здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до ст. 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ст. 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.
При поновленні виплати пенсії […] до наявних документів особа може додати:
1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;
2) довідку про заробітну плату відповідно до абз. 2 і 3 пп. 3 п. 2.1 цього розділу;
3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).
Відповідно до п. 2.9 розділу ІІ Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Аналіз положень п. 2.8 розділу ІІ Порядку № 22-1 зумовлює висновок, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення.
При поновленні виплати пенсії подання додаткових документів є правом, а не обов`язком заявника.
Щодо виплати пенсії через установи банків.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1.2 Порядку № 22-1 заява про виплату пенсії шляхом зарахування на поточний рахунок пенсіонера в банку подається заявником згідно з Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596, (далі – Порядок № 1596).
Заява про виплату пенсії за місцем фактичного проживання через уповноважену організацію подається заявником згідно з Порядком виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1279.
Отже, Закон № 1058 і Порядок № 22-1 передбачають два способи виплати пенсії:
1. за місцем фактичного проживання через уповноважену організацію;
2. через установи банків.
Суд зауважує, що виплата пенсії за місцем фактичного проживання можлива лише тим пенсіонерам, які фактично проживають в Україні.
З 1995 року ОСОБА_1 постійно проживає в Державі Ізраїлі, що унеможливлює виплату пенсії за місцем її фактичного проживання через уповноважену організацію.
Відповідно до п. 1 Порядку № 1596 цей Порядок визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам, […], головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві (далі – органи Пенсійного фонду) […], шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової (далі – одержувачі), […], в уповноважених банках.
Абз. 1 п. 4 Порядку № 1596 визначено, що виплата пенсій та грошової допомоги відповідно до цього Порядку здійснюється за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувачів в населених пунктах у межах України через вибрані одержувачами уповноважені банки, їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) (далі – установи уповноважених банків).
Згідно з абз. 1 п. 6 Порядку № 1596 одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.
Відповідно до абз. 2 п. 6 Порядку № 1596 для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, за виключенням осіб, зазначених в абз. 18 п. 2 цього Порядку, уповноваженим банком є АТ «Ощадбанк».
Суд зауважує, що норми абз. 2 п. 6 Порядку № 1596 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки місцем фактичного проживання позивача є Держава Ізраїль, а позивач не є внутрішньо переміщеною особою.
За приписам п. 8 Порядку № 1596 поточні рахунки одержувачам відкриваються уповноваженими банками згідно з вимогами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку, що регулюють порядок відкриття рахунків у національній та іноземній валюті.
Відповідно до абз. 1 п. 9 Порядку № 1596 між уповноваженим банком і одержувачем укладається договір банківського рахунка. Положеннями договору не можуть погіршуватися умови виплати пенсій та грошової допомоги, встановлені цим Порядком. Умови договору повинні передбачати можливість його розірвання за ініціативою однієї із сторін.
За правилами п. 10 Порядку № 1596 заява про виплату пенсії та грошової допомоги (додаток 1) або заява про виплату пенсії та грошової допомоги з відкриттям рахунка (додаток 4) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду України […] за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті в межах України.
Заява про виплату пенсії […] може прийматися органом Пенсійного фонду України […] через установи уповноваженого банку, зокрема в електронній формі з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, одержувача та уповноваженого працівника банку.
Заява приймається за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує її вік, і визначеного законодавством документа, необхідного для з`ясування місця її проживання, та реєструється в установленому порядку.
У разі отримання від одержувача заяви про виплату пенсії та грошової допомоги з відкриттям рахунка орган Пенсійного фонду України […] інформує одержувача про необхідність укладення договору банківського рахунка із зазначеним у заяві уповноваженим банком.
Органи Пенсійного фонду України […] формують перелік одержувачів на підставі отриманих заяв про виплату пенсії та грошової допомоги з відкриттям рахунка та разом із необхідними для відкриття поточних рахунків таким особам документами та відомостями, визначеними нормативно-правовими актами Національного банку, подають його відповідному уповноваженому банку у строки, визначені у договорі, але не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дати прийняття документів.
Уповноважений банк може відмовити у відкритті поточного рахунка одержувачу з підстав, визначених законодавством та/або нормативно-правовими актами Національного банку, або у разі надання не в повному обсязі та/або недостовірної інформації чи документів, що містять недостовірну/неправдиву інформацію, та/або будь-яких інших відомостей, необхідних уповноваженому банку для відкриття поточного рахунка згідно з вимогами законодавства та/або нормативно-правових актів Національного банку, про що повідомляє відповідному органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення із зазначенням причин відмови у відкритті рахунка для інформування одержувача або подання відсутньої/уточнювальної інформації, відсутніх відомостей та/або документів.
Уповноважений банк щомісяця не пізніше 20 числа подає органам Пенсійного фонду України або органам соціального захисту населення перелік відкритих за зверненнями органів Пенсійного фонду України та органів соціального захисту населення поточних рахунків одержувачам із зазначенням номерів таких рахунків та інформації про укладення договорів банківського рахунка з одержувачами, а в разі відмови у відкритті поточного рахунка - інформацію про причину відмови.
Заява про виплату пенсії може подаватися до органу Пенсійного фонду України в електронній формі через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису.
Відповідно до п. 12 Порядку № 1596 органи Пенсійного фонду […] на підставі заяв, передбачених п. 10 цього Порядку, складають:
списки на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі – списки) згідно з додатком 2 у двох примірниках;
опис списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - опис) згідно з додатком 3 у трьох примірниках.
Списки та описи складаються окремо за пенсіями та грошовою допомогою, що фінансуються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, і за грошовою допомогою та іншими грошовими виплатами, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів.
Перший примірник списків формується за датою виплати в порядку зростання номерів поточних рахунків, другий – за датою виплати в порядку зростання номерів пенсійних (особових) справ. Дати і виплатний період визначаються органами Пенсійного фонду […].
Відповідно до п. 13 Порядку № 1596 списки у двох примірниках за один день до початку кожного виплатного періоду, за який виплачується пенсія та грошова допомога, подаються органами Пенсійного фонду […] відповідним установам уповноважених банків разом з двома примірниками описів.
Списки подаються одночасно на паперових і магнітних (електронних) носіях, крім випадків, зазначених в абз. 3 цього пункту.
За договорами, зазначеними у п. 3 цього Порядку, та за наявності технічних можливостей сторін цих договорів списки, а також документи та відомості, необхідні для відкриття рахунків одержувачам за зверненнями органів Пенсійного фонду України, […], можуть подаватися в електронній формі з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису чи печатки, які містять вбудовані апаратно-програмні засоби, що забезпечують захист записаних на них даних від несанкціонованого доступу, безпосереднього ознайомлення із значенням параметрів особистих ключів і їх копіювання.
Під час централізованого перерахування коштів списки подаються уповноваженим банкам виключно в електронній формі через Пенсійний фонд України […].
Органи Пенсійного фонду […] протягом місяця, за який виплачується пенсія та грошова допомога, можуть складати і подавати додаткові списки на зарахування пенсій та грошової допомоги одержувачам, яких із різних причин не було внесено до основних списків, а також у разі перерахунку пенсій та грошової допомоги.
Відповідно до п. 14 Порядку № 1596 на підставі складених документів Пенсійний фонд України […] проводять протягом місяця за датами у межах виплатного періоду перерахування уповноваженим банкам коштів, необхідних для виплати пенсій та грошової допомоги, через поточні рахунки одержувачів.
Для забезпечення своєчасної виплати пенсій та грошової допомоги кошти перераховуються не пізніше ніж за один операційний день до встановленої дати виплати.
Згідно з п. 15 Порядку № 1596 зарахування сум пенсій та грошової допомоги уповноваженими банками на поточні рахунки одержувачів проводиться не пізніше наступного операційного дня після надходження відповідних сум від Пенсійного фонду України […].
Таким чином, підставою для виплати пенсії через поточні рахунки в банках є заява про виплату пенсії та грошової допомоги, яка може бути подана пенсійному органу відповідно до п. 10 Порядку № 1596 двома шляхами: особисто пенсіонером до органу Пенсійного фонду або від установи уповноваженого банку. За наявності такої заяви органи Пенсійного фонду зобов`язані здійснювати виплату пенсії через поточні рахунки в банках.
Матеріалами справи встановлено, що 18.05.2020 ОСОБА_1 через свого повноважного представника звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою про поновлення виплати пенсії на її особистий рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».
Верховний Суд неодноразово зазначав, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.
Відповідно до п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Верховній Раді України необхідно було привести у відповідність до Конституції України положення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняти закон про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не внесені.
Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Крім того, жоден з пунктів Порядку № 22-1 не містить обов`язку пенсіонера звертатись з заявою про поновлення виплати пенсії особисто. Вжитий в п. 1.1 Порядку № 22-1 термін «заявник», на переконання суду, дає підстави стверджувати, що таким заявником може бути і представник за довіреністю.
Відсутність в п. 1.3 Порядку № 22-1 згадки заяви про поновлення виплати пенсії не можна тлумачити як заборону подання таких заяв представниками пенсіонерів, що виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до пенсійного органу або через свого представника.
До того ж, як слушно зазначає позивач, ні Порядок № 22-1, ні Порядок № 1596 не були приведені у відповідність до Конституції України в частині регулювання порядку виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за межами України.
Наразі відсутній чіткий механізм відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, а тому існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.
Очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.
В умовах воєнного стану ще більш очевидною стає невідповідність надмірного формалізму при застосуванні відповідачем норм Порядків № 22-1 та № 1596 принципу верховенства права, за яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, стає в умовах воєнного стану.
Беручи до уваги, що позивачка звернулась із заявою про поновлення виплати пенсії на поточний банківський рахунок, отже ГУ ПФУ в Запорізькій області безпідставно відмовило їй у виплаті пенсії на її рахунок, відкритий АТ «Ощадбанк».
При цьому, колегія суддів констатує, що оцінку правомірності відмови ГУ ПФУ в Зпорізькій області в поновленні виплати пенсії через банківську установу, розглядає, виходячи саме з тієї аргументації, яку пенсійний орган навів в листі від  14.11.2022 № 0800-0202-8/46924.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявніть підстав для визнання протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо непоновлення ОСОБА_1 пенсії.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачці на визначений нею банківський рахунок № НОМЕР_1 відкритий в «АТ  Ощадбанк»   з компенсацією втрати частини доходів.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 159,  компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок,  підвищень,  додаткової  пенсії,  цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених  законодавством).
Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців.
У постановах від 15.10.2020 року у справі №240/11882/19, від  29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20 Верховний Суд вказав, що використане у  статті 3 Закону №2050-ІІІ  формулювання, що компенсація обчислюється як добуток  нарахованого, але не виплаченого грошового доходу  за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень  статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ  дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Таким чином, на підставі викладеного, з урахуванням визнання протиправною відмову відповідача у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 на вказаний нею банківський рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк»,  колегія судді вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.08.2021 на вказаний нею банківський рахунок з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.
Колегія суддів вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача в даному випадку є належним та достатнім.
Окрім того колегія суддів відхиляє посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду, оскільки право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених  Конституцією України  (статті 22 та 64).
Відповідно до  ст. 46 Закону України  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування  нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому, зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України  (пункт 23) і  Серявін та інші проти України  (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі  Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко