ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
 
18 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 127/17418/17
провадження № 51-3753км23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді                                                 ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання               ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року в  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №  12017020020000269 і №  12020020000000207, стосовно 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який  народився в м. Гудаута Абхазької АР Грузії, зареєстрований в  АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність таістотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суд) про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на невідповідність судових рішень приписам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а ухвали суду апеляційної інстанції - статтям 404, 419 цього Кодексу. 
Стверджує, що формулювання обвинувачення ОСОБА_7 не містить посилання на обставини, які підлягають обов`язковому доказуванню в кримінальному провадженні і давали б підстави кваліфікувати дії його підзахисного саме як незаконне вироблення, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин. Зокрема, в тексті обвинувачення та у вироку відсутнє посилання на наявність у  ОСОБА_7 умислу на вчинення вищевказаних дій.
Посилається на показання підзахисного, який з приводу епізодів, вчинених у 2017 році, пояснив, що не збував психотропної речовини - амфетаміну, а грошові кошти, які йому передав свідок, останній просто повернув як борг. Щодо епізодів, вчинених у 2020 році, повідомив, що всі вилучені під час обшуку речі належали йому, розчинники він використовував для господарчих потреб, а згортки з амфетаміном придбав увечері напередодні обшуку. Також зазначив, що не займався збутом психотропних та наркотичних речовин, а купував і зберігав їх для власних потреб. Указані показання та відсутність фактів, які підтверджують наміри збуту, наявність у  ОСОБА_7 захворювань, пов`язаних з уживанням наркотиків, є очевидними сумнівами щодо умислу, спрямованого саме на збут, а не на зберігання вилучених речовин для особистого вживання, які згідно зі ст. 62 Конституції України слід трактувати на користь обвинуваченого.
Вважає, що під час досудового розслідування та розгляду провадження в суді мали місце порушення, які завадили суду ухвалити законне рішення. Так, відповідно до протоколу обшуку від 16 березня 2017 року  було взято змиви з поверхні рук ОСОБА_7 , що є фактично його освідуванням, однак постанову прокурора з цього приводу суду не надано. Також згідно з протоколом затримання  ОСОБА_7  його затримано о 13:00, втім відповідно до вказаного протоколу обшуку обшук проведено з 11:00 до 13:00, тобто  ОСОБА_7  був фактично затриманий об 11:00.
Крім того, більшу частину слідчих і розшукових дій проведено неуповноваженими особами, без надання доручень начальника органу досудового розслідування, що дає підстави для визнання відповідних доказів недопустимими. 
Так, у матеріалах кримінального провадження відсутні доручення на розслідування вказаного правопорушення слідчому ОСОБА_8 , який звертався до апеляційного суду з клопотанням про надання дозволу на проведення негласних слідчих розшукових дій (далі - НСРД), а також немає постанови про створення слідчо-оперативної групи за його участю, цей слідчий не зазначений в обвинувальному акті, що свідчить про недопустимість доказів, отриманих за результатами проведення НСРД.
У матеріалах провадження наявні протоколи огляду й помітки грошових купюр та вручення їх покупцю, огляду покупця від 28 лютого 2017 року, які складено не слідчим, а оперативним співробітником також без відповідного доручення. 
Зі змісту висновків експертів від 13 березня 2017 року № 531 та від 04 квітня 2017 року № 695 убачається, що об`єкти дослідження на експертизу направив оперативний працівник ОСОБА_9 , однак у матеріалах провадження відсутні дані про повноваження останнього саме в цій справі. 
Зазначає, що в матеріалах провадження наявний протокол оперативної закупки від 28 лютого 2017 року, який не передбачений ст. 271 КПК України, адже за  результатами вказаної НСРД мав бути складений протокол про контроль за  вчиненням злочину.
Указує, що постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 22 лютого та 15 березня 2017 року не відповідають вимогам статей 251, 271 КПК України. Зокрема, вони не містять вказівки щодо початку та тривалості контролю, а також інформації про відсутність під час проведення НСРД провокування особи на вчинення злочину; у них не вказано конкретних виконавців та відсутнє доручення для проведення конкретних НСРД. При цьому суд не  перевірив питання щодо можливої провокації з боку правоохоронних органів, незважаючи на неприязні відносини між ОСОБА_7 і викривачем  ОСОБА_10 .
Щодо епізодів 2020 року посилається на плутанину з датою внесення відомостей до ЄРДР, оскільки їх внесено 02 червня 2020 року на підставі рапорту слідчого від 02 травня 2020 року (як зазначено в рапорті), при цьому в ньому є посилання на надходження матеріалів правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення кримінального правопорушення саме 02 червня цього року. Також з рапорту вбачається, що фактично повідомлення про злочин спочатку було зареєстровано в УСБУ у Вінницькій області, однак його не було своєчасно внесено до ЄРДР.Оперативні працівники СБУ у Вінницькій області, на думку захисника, проводили певні заходи щодо перевірки вказаної інформації про злочин, протебудь-які доручення, видані в порядку ст. 41 КПК України, в матеріалах судової справи відсутні, а також немає інформації про наявність розшукової справи.
Крім того, в матеріалах провадження наявний протокол обшуку від 26 вересня 2020 року, згідно з яким в ході слідчої дії були присутні співробітники УСБУ у Вінницькій області, хоча будь-які доручення з цього приводу відсутні, що дає підстави вважати вказаний доказ недопустимим у зв`язку з його проведенням неуповноваженими особами.
Стверджує, що апеляційний суд однобічно проаналізував доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів та залишив їх поза увагою, при цьому погодився з наявністю порушень, які, на думку апеляційного суду, не є істотними. Однак, на переконання сторони захисту, вищезазначене недодержання норм КПК України грубо порушило конституційні та процесуальні права обвинуваченого, включаючи право на захист, та завадило суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим необхідно повторно дослідити наявні у провадженні докази під час нового судового розгляду в суді першої інстанції.
Зміст судових рішень і встановлені судами обставини кримінального провадження 
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 307 КК України на строк 5 років, за ч. 2 ст. 307 КК України на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 3 ст. 311 КК України на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; а за ч. 1 ст. 309 КК України      - до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України  ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) ОСОБА_7  зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 по 21 березня 2017 року та з 08 грудня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, вирок стосовно  ОСОБА_7  - без зміни.
ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні всупереч вимогам законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів за встановлених у вироку обставин. 
Так,  ОСОБА_7  за не встановлених слідством обставин, у невстановленому місці придбав у не встановленої слідством особи і зберігав з метою збуту психотропну речовину - амфетамін масою 0,216 г, яку умисно, з корисливих мотивів 28 лютого 2017 року близько 22:40 на АДРЕСА_2 за грошову винагороду 500 грн збув ОСОБА_10 , який під контролем працівників поліції здійснював оперативну закупку.
Також ОСОБА_7 за невстановлених обставин повторно незаконно придбав та зберігав з метою збуту психотропну речовину - амфетамінмасою 0,088 г, яку умисно, з корисливих мотивів 15 березня 2017 року близько 20:00 на АДРЕСА_3 збув за 500 грн ОСОБА_10 , який під контролем працівників поліції здійснював оперативну закупку.
Крім того, ОСОБА_7 за не встановлених досудовим розслідуванням обставин повторно незаконно придбав та зберігав з метою збуту за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_4 психотропну речовину -амфетамін масою 13,2087 г, що є великим розміром.
До того ж ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, за невстановлених обставин незаконно придбав і зберігав за місцем свого проживання особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс масою 6,26 г, який 26 вересня 2020 року було вилучено під час обшуку.
Крім того, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, за невстановлених обставин незаконно придбав прекурсори, обіг яких обмежено і стосовно яких встановлено заходи контролю, - фенілнітропропен, фенілацетон та сірчану кислоту, і зберігав їх з метою використання для виготовлення психотропних речовин. Під час обшуку за місцем його проживання 26 вересня 2020 року виявлено прекурсори - фенілнітропропен (1-феніл-2-нітропропен), обіг яких обмежено і стосовно яких встановлено заходи контролю,  масою 31,35 г і 208,64 г, що є особливо великим розміром, та фенілацетон об`ємом 0,0003 л і 0,0127 л, а також прекурсор, стосовно якого встановлено заходи контролю,                       - розчин сірчаної кислоти концентрацією 87,04%.
Маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання психотропних речовин з метою збуту, ОСОБА_7 за невстановлених обставин повторно незаконно виготовив психотропну речовину - амфетамін, яку повторно зберігав з метою збуту. 26 вересня 2020 року під час обшуку у квартирі за місцем проживання ОСОБА_7 виявлено та вилучено порошкоподібну речовину та рідину, в яких міститься психотропна речовина, обіг якої обмежено, - амфетамін, масою 0,2648 г та 0,9585 г, а також 7,6277 г, що є великим розміром.
Крім того, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання психотропних речовин з метою збуту, за невстановлених обставин, у період часу з 26 вересня  до 07 грудня 2020 року повторно незаконно виготовив психотропну речовину - амфетамін, яку повторно зберігав з метою збуту за місцем свого проживання. Під час обшуку 07 грудня 2020 року у квартирі ОСОБА_7 виявлено та вилучено порошкоподібну речовину, в якій міститься психотропна речовина, обіг якої обмежено, - амфетамін масою 0,2856 г, 0,1887 г і 0,0010 г.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника.
 
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено і перевірено під час судового розгляду.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 у суді пояснив, що вилучені в нього заборонені речовини належать саме йому, але придбав він їх для власного вживання, без мети збуту, а прекурсори використовував для господарчих потреб. 
Проте суд першої інстанції оцінив позицію обвинуваченого  ОСОБА_7 щодо відсутності в нього умислу та мети збуту психотропних речовин як безпідставну, нещиру і таку, що спрямована на уникнення кримінальної відповідальності та більш суворого покарання за дійсно вчинені ним дії. 
Суд першої інстанції встановив, що винуватість  ОСОБА_7 об`єктивно підтверджується показаннями свідків  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ;даними, що містяться в протоколах за результатами проведених НСРД, обшуків, огляду вилучених речей, висновками експертів та іншими доказами, які узгоджуються між собою. 
Надані стороною захисту клопотання про визнання доказів недопустимими суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки, як зазначено у вироку, вони повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що про наявність у   ОСОБА_7 умислу на збут свідчать: два епізоди збуту психотропних речовин; телефонні розмови останнього з невстановленими особами, зафіксовані у  протоколі за результатами проведення НСРД, у яких обвинувачений за допомогою завуальованих висловів обговорює обставини продажу та ціну товару; великий розмір вилученої в ході обшуків психотропної речовини; виявлення в  нього прекурсорів, які використовуються для виготовлення психотропних речовин, в особливо великих розмірах.
Крім того, суд першої інстанції встановив, що факт виготовлення та збуту ОСОБА_7 психотропних речовин підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , яка повідомила, що обвинувачений близько шести років займається виготовленням заборонених речовин, тому в під`їзді за місцем його проживання був специфічний запах, та розповіла, що він неодноразово викидав різні згортки через вікно своєї квартири, які забирали особи чоловічої статті, а також у під`їзді між другим та третім поверхами завжди були сховані наркотики.
Отже, на підставі аналізу наявних у провадженні доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що в ході судового розгляду було доведено суб`єктивну сторону злочинів, а саме спрямованість умислу  ОСОБА_7 на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин з метою збуту, у тому числі у великих розмірах, та їх збут, а також на незаконне придбання, зберігання прекурсорів в особливо великих розмірахдля використання у виготовленні психотропних речовин, з метою особистого незаконного збагачення. 
Не погоджуючись із вироком стосовно  ОСОБА_7 , сторона захисту оскаржила його до суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд задовольнив клопотання сторони захисту та на підставі ст. 404 КПК України повторно дослідив наявні у провадженні письмові докази, що спростовує твердження в касаційній скарзі захисника про безпідставне незадоволення відповідного клопотання.  
Також суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам, наведеним у його касаційній скарзі, і надав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення щодо доведеності винуватості  ОСОБА_7 та допустимості окремих доказів. 
Зокрема, апеляційний суд розглянув і спростував доводи захисника щодо недопустимості доказів, зібраних у ході обшуків за місцем проживання обвинуваченого.
Відповідно до протоколу обшуку від 16 березня 2017 року цю слідчу дію проведено з 11:00 до 13:00. ОСОБА_7 був присутній під час обшуку, по завершенні якого його було затримано. У протоколі затримання ОСОБА_7 вказано час затримання: 13:00. 
07 грудня 2020 року обшук розпочато о 10:04, об 11:15 ОСОБА_7 затримано.
Апеляційний суд, повторно дослідивши зазначені вище протоколи обшуків та протоколи затримання ОСОБА_7 з відеозаписами вказаних слідчих дії, спростував доводи про те, що обшуки і затримання проведено з порушенням права обвинуваченого на захист.
Так, апеляційний суд не знайшов підстав уважати, що  ОСОБА_7 незаконно утримувався під час обшуків, з огляду на правилач. 3 ст. 236 КПК України, відповідно до яких слідчий має право заборонити будь-якій особі залишити місце обшуку до його закінчення та вчиняти будь-які дії, що заважають проведенню обшуку.
З протоколів затримання ОСОБА_7 убачається, що вимоги кримінального процесуального закону під час затримання останнього дотримано.
Відповідно до ст. 241 КПК України дізнавач, слідчий, прокурор здійснює освідування підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на його тілі, одязі, в якому він перебуває, слідів кримінального правопорушення та їх вилучення або виявлення особливих прикмет, якщо для цього не потрібно проводити судово-медичну експертизу. Перед початком освідування особі пропонується добровільно пройти освідування, а в разі її відмови освідування здійснюється примусово виключно на підставі постанови прокурора.
Згідно з ч. 5 ст. 236 КПК України обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. За рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети чи документи, які мають значення для кримінального провадження.
З протоколу обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_7 від 16 березня 2017 року вбачається, що під час обшуку за добровільною згодою останнього та в присутності понятих з його рук зроблено змиви, які поміщено до пакета та опечатано, що є фактично його освідуванням,однак постанову прокурора з цього приводу суду не надано.
Апеляційний суд дійшов висновку, що, враховуючи властивості цих доказів (змивів з рук), які існують незалежно від волі особи, а також те, що освідування може бути проведене і без добровільної згоди особи, відібрання змивів з рук ОСОБА_7 за відсутності постанови слідчого в цьому випадку не виключає можливості їх використання як доказу. 
Крім того, у провадженні є оформлена відповідним протоколом згода на проведення такої слідчої дії від самого обвинуваченого, який заяв чи зауважень до слідчих не мав та навіть добровільно повідомив, де зберігаються наркотичні засоби.
Також апеляційний суд розглянув і спростував доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, отриманих у ході проведення НСРД. 
Так, апеляційний суд установив, що ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого Лівобережного ВП ОСОБА_8 та надано дозвіл на проведення в цьому провадженні НСРД.
Повноваження слідчого ОСОБА_8 підтверджується дорученням на проведення досудового розслідування, яке міститься в матеріалах провадження (т. 4, а.п. 183).
Контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки проведено на підставі постанов прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_15 від 22 лютого та 15 березня 2017 року. 
Відповідно до цих постанов прокурор для отримання доказів злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним обігом психотропних речовин, ухвалив провести контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки психотропної речовини - амфетаміну. Відповідальним за проведення оперативної закупки прокурор призначив слідчого Лівобережного відділення ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта ОСОБА_16 , а проведення оперативних закупок доручив оперативним працівникам указаного відділення поліції.
Згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 36,  ст. 41 КПК України проведення НСРД у кримінальному провадженні належить до повноважень оперативних підрозділів, які за дорученням відповідного суб`єкта (слідчого чи прокурора) забезпечують їх проведення. Під час виконання доручень слідчого, дізнавача, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого.
Апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки оперуповноважений ОСОБА_9 є працівником Лівобережного відділення Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, то підстав уважати зібрані ним докази за результатами проведення НСРД недопустимими немає.
З цих же мотивів оперативний працівник ОСОБА_9 мав повноваження опечатувати та направляти речові докази, що стали предметом експертних досліджень.
Твердження захисту про те, що протокол оперативної закупки не передбачений ст. 271 КПК України, апеляційний суд визнав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки згідно з положеннями цієї статті оперативна закупка є однією з форм контролю за вчиненням злочину. Протоколи оперативної закупки відповідають вимогам ст. 252 КПК України. 
Разом із тим суд апеляційної інстанції визнав, що постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину від 22 лютого та 15 березня 2017 року на порушення вимог п. 1 ч. 7 ст. 271 КПК України дійсно не містять інформації про відсутність під час НСРД провокування особи на вчинення злочину та всупереч                     п. 4 ч. 1 ст. 251 КПК України в них не зазначено початку та тривалості негласної слідчої дії.
Водночас апеляційний суд указав в ухвалі, що не будь-які недоліки процесуальних документів впливають на допустимість доказів, зібраних на їх підставі, а лише ті, що призвели до порушення прав обвинуваченого. 
Апеляційний суд установив, що оперативні закупки проведено з дотриманням строків, визначених ч. 8 ст. 223 КПК України, тому відсутність вказівки щодо початку та тривалості слідчих дій не вплинула на допустимість доказів.
Також суд апеляційної інстанції перевірив версію сторони захисту щодо можливої провокації злочину та встановив, що органи досудового розслідування діяли пасивно і не підбурювали ОСОБА_7 до вчинення злочинів, за які його засуджено, а відомості про збут ним наркотичних речовин були відомі ще до проведення оперативних закупок.
При цьому апеляційний суд послався на практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні «Ваньян проти Росії» вказав, що Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод не заборонено використовувати на стадії попереднього розслідування такі джерела, як анонімні інформатори, якщо це виправдано характером злочину. Однак використання надалі таких джерел інформації судом для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями. Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.
Апеляційний суд дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про те, що протоколи за результатами НСРД отримано внаслідок порушення прав і свобод ОСОБА_7 чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для визнання зазначених доказів недопустимими з огляду на вимоги статей 86, 87 КПК                України.
 
Також апеляційний суд на вимогу сторони захисту перевірив матеріали правоохоронних органів, що були підставою внесення відомостей до ЄРДР 02 червня 2020 року за номером 12020020000000207.
За правилами ч. 4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 КПК України оперативні підрозділи органів безпеки здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, дізнавача, прокурора, тобто оперативні працівники СБУ не могли здійснювати будь-які слідчі (розшукові) дії чи негласні слідчі (розшукові) дії до внесення відомостей в ЄРДР, а слідчий не міг надавати будь-якого доручення в порядку ст.41 КПК України.
Суд апеляційної інстанції встановив, що підставою для внесення відомостей до ЄРДР було повідомлення заступника начальника Управління СБ України у Вінницькій області від 25 травня 2020 року № 53/14/125-448ит на ім`я заступника начальника ГУНП у Вінницькій області про наявність інформації щодо збуту амфетаміну, а тому відповідно до зазначених вище норм закону слідчий був зобов`язаний внести відомості до ЄРДР. Перевірка обґрунтованості такого повідомлення здійснюється виключно слідчим шляхом, що і було здійснено. Водночас матеріали зі СБУ до поліції не були направлені та не були підставою внесення відомостей до ЄРДР, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні захисту в їх витребуванні. Сторона захисту безпідставно посилається на відсутність доручення слідчого оперативним працівникам СБУ у Вінницькій області в порядку ст. 41 КПК України на проведення певних заходів щодо перевірки вказаної інформації про кримінальне правопорушення, оскільки його і не могло бути.
Що стосується того, що рапорт слідчого датовано 02 травня 2020 року, то з урахуванням посилання в ньому на 02 червня цього року та внесення відомостей до ЄРДР саме 02 червня 2020 року дату 02 травня слід вважати опискою.
Отже, під час розгляду касаційної скарги захисника в цьому провадженні Суд звертає увагу на те, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів, іне будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону в ході отримання доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2021 року (справа № 204/6541/16-к, провадження № 51-2172км19), від 01 листопада 2022 року (справа № 344/2995/15-к, провадження № 51-8361км18) та від 14 вересня 2023 року (справа № 521/18533/15-к,  провадження № 51-3013км22). 
З огляду на викладене Суд погоджується з вищевказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій. 
У касаційній скарзі не наведено доводів про неправильне застосування кримінального процесуального закону та про допущення під час досудового розслідування чи судового розгляду провадження таких порушень вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
На думку Суду, наявні у провадженні докази є належними й допустимими, а судові рішення стосовно  ОСОБА_7 - законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3