ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 лютого 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/292/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Олефіренко Н.А.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 в адміністративній справі №160/292/23 (суддя Рищенко А.Ю.)  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:

У січні  2023 р. ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області , в якій просив:  визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 13.10.2022 №Ф-6927-50/67 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 15 819,54 грн.; зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області відкоригувати відомості інтегрованої картки ОСОБА_1 , шляхом виключення нарахованої суми заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819,54 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2023  адміністративний позов задоволено. 
Не погодившись з рішенням суду, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подали апеляційну скаргу, де просили скасувати рішення  суду першої інстанції та винести постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у інтегрованій картці платника інформаційної системи “Податковий блок” ФОП ОСОБА_2 як фізичній особі-підприємцю станом на 02.02.2023 нараховано до сплати єдиного соціального внеску у сумі 15 819,54 грн. Відповідно до чинного законодавства та на підставі вищевказаних даних ГУ ДПС у Дніпропетровській області було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.10.2022 №Ф-6927-50/67. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2009 ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем.
Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків - ФОП ОСОБА_1 відображено не сплачені нарахування за    2017 - 2018 роки у загальній сумі 15 819,54 грн. 
Відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів оформлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.10.2022 №Ф-6927-50/67, якою ОСОБА_1 визначено до сплати 15 819,54 грн. недоїмки з єдиного внеску.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає  Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року  № 2464-VI  (далі -  Закон № 2464-VI), відповідно до пункту  6 частини першої  статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску є, зокрема,  фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI).
Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI).
Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 3 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується  для платників, зазначених у  пункті 4  частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За позицією позивача він заперечує наявність у нього статусу платника єдиного внеску у розумінні пункту 4 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI з тих підстав, що статус фізичної особи-підприємця він отримав 26 березня 1997 року, тобто до 01 липня 2004 року, та не вчинялись дії з метою включення відомостей відносно нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог  Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб  підприємців та громадських формувань».
За положеннями частини другої  статті 50 Цивільного кодексу України  фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Частиною першою  статті 128 Господарського кодексу України  передбачено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до  статті 58 цього Кодексу.
Із 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб  підприємців та громадських формувань» від 15 липня 2003 року № 755-IV (далі  Закон № 755-IV), яким передбачено створення та формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до частини першої статті  42  Закону № 755-IV  у первинній редакції для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі  заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.
Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV  у первинній редакції державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
Тобто з дати набрання чинності  Законом №755-IV  процедура державної реєстрації передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу фізичної особи-підприємця через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному  реєстратору реєстраційної картки та отримання свідоцтва про державну реєстрацію.
Пунктами 2  4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01 липня 2010 року №2390-VI (далі -  Закон №2390-VI) передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
За приписами пункту 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI порядок утворення, а також завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій встановлюються спеціально уповноваженим органом з питань державної реєстрації.
Порядок утворення, завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначався Положенням про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затвердженим  наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5  (далі -  Положення №575/5).
Відповідно до пунктів 1.2, 3.1 Положення №575/5 комісії створюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі невключені суб`єкти).
Завданням комісії є проведення інвентаризації невключених суб`єктів.
При цьому пунктом 5  наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5  зобов`язано державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Таким чином, відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулися із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру, були зобов`язані зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25 березня 2014 року №1155-VII  викладено у новій редакції пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Окрім того, виключено пункти 2  4 і 7  9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі №260/81/19 висловила правову позицію. відповідно до якої статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних  осіб-підприємців, запроваджені  законами №2390-VI  та  №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004  року, що підтверджується виконання ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи підприємця, шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до Єдиного державного реєстру про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності та, як наслідок, отримання доходу від такої діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції та підтвердження матеріалами справи,    Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 від 16.04.1976 позивач у період з 09.06.2008 по теперішній час працює у ФОП ОСОБА_3 на посаді автослюсара.
Означене також підтверджується і витягом з Реєстру застрахованих осіб (Форма ОК-5), з якого вбачається, що напротязі 2017-2018 років за позивача ФОП ОСОБА_3 , як страхувальником, сплачувався єдиний внесок.
Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що  особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, зважаючи на те, що позивач в періоді, за який сформовано оскаржену вимогу, був найманим працівником, тобто застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої вимоги.
З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду  без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
          
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  -залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2023  - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко