Справа № 136/1793/22
Провадження № 22-ц/801/34/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року	Справа № 136/1793/22	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач-відповідач: Акціонерне товариство «Таскомбанк», 
відповідач (за первісним позовом), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 
відповідач-позивач: ОСОБА_1 ,
розглянув цивільну справу за первісним позовом Акціонерного товариства "Таскомбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК", третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору в частині за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року, ухваленого районним судом під головуванням судді Іванця О.Д., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В листопаді 2022 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулося до суду із первісним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.
Первісні позовні вимоги мотивовані тим, що 14 травня 2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було підписано заяву №4883857947 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», паспорт кредиту від TOB «ФК «ЦФР» № 3857947, що разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять Кредитний договір №4883857947 (п.2 Заяви №4883857947 від 14 травня 2019 року), а також заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР». 
Відповідно до умов Кредитного договору №4883857947 від 14 травня 2019 року позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 521 671, 95 гривень; строк користування - 36 місяців; річні проценти - 11.99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,60 % від суми кредиту. Цільове призначення кредиту - на споживчі потреби.
В подальшому, 14 травня 2019 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №4883857947 між ТОВ «ФК «ЦФР» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір Поруки №4883857947-П. 
20 вересня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (клієнт) та АТ «ТАСКОМБАНК» (фактор) укладено Договір факторингу №200921. Відповідно до умов вищезазначеного Договору, позивач є новим кредитором ОСОБА_1 за №4883857947 від 14 травня 2019 року. 
Умови вищезазначеного кредитного договору відповідачем не виконані і станом на 07 вересня 2022 заборгованість позичальника за кредитним договором становить 644 325 (шістсот сорок чотири тисячі триста двадцять п`ять) гривень 14 копійок, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) становить 298 394,93 грн; заборгованість по простроченим процентам (в т.ч. прострочена) - 54 216,70 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 291 713,51 грн.
Таким чином, позичальником було грубо порушено умови кредитного договору №4883857947 від 14 травня 2019 року, а також норми чинного законодавства.
Вказані обставини стали підставою для звернення АТ «Таскомбанк» до суду із цим позовом в якому просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за Кредитним договором №4883857947 від 14 травня 2019 року в розмірі 644325,14 грн. А також стягнути понесені судові витрати.
Водночас, 21 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Акціонерного товариства "Таскомбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору в частині.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, паспорту кредиту, який містить дві процентних ставки (2.60% (щомісячних), 11,99% (річних)), а також відомості про реальну річну процентну ставку - 73,29%. яка не узгоджується із попередніми, є незрозумілими, а тому на думку ОСОБА_1 є несправедливими умовами кредитування.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому просив визнати недійсним пункт 5 паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ФЦП» № 3857947 в частині передбачення нарахування та сплати щомісячних процентів у розмірі 2,60% від суми кредиту.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року позов Акціонерного товариства "Таскомбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за заявою на отримання кредиту задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за Кредитним договором № 4883857947 від 14 травня 2019 року в розмірі 644325,14 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства " Таскомбанк ", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору в частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь АТ «Таскомбанк» витрати зі сплати судового збору в сумі 9983,57 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Таскомбанк" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Натомість відмовляючи в зустрічних позовних вимогах, суд першої інстанції вказав, що позивач за зустрічним позовом, підписуючи Кредитний договір №4883857947 від 14 травня 2019 року був ознайомлений і обізнаний з умовами Кредитного договору, а тому посилання позивача, про порушення його прав, як споживача є необґрунтованими та безпідставними.
Частково не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Таскомбанк", а також провести новий розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції, не звернув увагу на те, що АТ «Таскомбанк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», на які посилається позивач в позовній заяві. Також, вважає, що нарахування щомісячних відсотків є по своїй природі комісією за обслуговування кредиту, яка не може бути стягнення з позичальника. Крім цього, вважає, що позивачем помилково нараховано відсотки після закінчення строку дії договору. Поряд з цим, вважає, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником терміну внесення кожного чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення терміну його внесення. Таким чином позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 14 травня 2019 року по 02 листопада 2019 року.
02 січня 2024 року від представника АТ «Таскомбанк» адвоката Бойко О.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи апелянта викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, зазначила, що щомісячні відсотки не є комісією. Зазначення ж на виписках про заборгованість за комісією пояснюється тим, що первісним кредитором відповідача ОСОБА_1 було ТОВ «ФК «ЦФР», яке обліковувало заборгованість згідно власної бази даних та умов кредитного договору, однак за наслідком відступлення прав вимоги, АТ «Таскомбанк» обліковує заборгованість по щомісячним відсоткам, як комісію, оскільки в ОДБ Банку облік рахунків з назвою щомісячні відсотки відсутній. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Оскільки ОСОБА_1  рішення суду першої інстанції оскаржує лише в задоволеній частині, зокрема, задоволенні первісного позову, тому в іншій частині рішення суду, зокрема, відмові в задоволенні зустрічного позову, в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що 14 травня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було підписано: Заяву №4883857947 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с. 8-9); Паспорт кредиту від TOB «ФК «ЦФР» № 3857947 (а.с. 10-12), що разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять Кредитний договір №4883857947 (п.2 Заяви №4883857947 від 14.05.2019); Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с. 13).
Позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 521671,95 гривень; строк користування - 36 місяців; річні проценти – 11,99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,60 % від суми кредиту. Цільове призначення кредиту - на споживчі потреби. (а.с. 10-12).
В п. 6 Паспорта кредиту від TOB «ФК «ЦФР» № 3857947 визначено порядок повернення кредиту, кількість та розміри платежів, періодичність внесення (графік платежів), зокрема, з 14 травня 2019 року по 27 травня 2022 року.
Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору (п. 4 Паспорта кредиту).
Позичальник ознайомився з умовами Кредитного договору до його укладення і погодився з усіма його умовами, примірник Заяви і Паспорта отримав; умови отримання кредитів, погодився отримати шляхом роздрукування з веб-сайту. Позичальник зобов`язався виконувати Кредитний договір і регулярно ознайомлюватися з його змінами на веб-сайті (п. 2 Заяви №4883857947 від 14 травня 2019 року) (а.с. 8-9).
Позичальник підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних Позичальником умов кредитування.
Відповідно до п. 5.1. Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (далі за текстом - Умови отримання кредитів) Позичальник зобов`язується щомісячно, у граничний термін, повертати чергову частину кредиту та сплачувати щомісячні і річні проценти.
Відповідно до п. 5.2. Умов отримання кредитів пеня за прострочення грошових зобов`язань нараховується кожний день прострочення від суми прострочення та сплачується у порядку черговості погашення вимог, передбаченої цими умовами.
У разі прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за Кредитним договором. Позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. що діяла у період за який сплачується пеня (п. 7 Паспорта кредиту).
У разі тривалого прострочення Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, Позичальник за кожний календарний місяць, протягом якого було допущене таке прострочення (понад 90 днів), сплачує неустойку у розмірі 350 грн. 00 коп. (п. 7 Паспорта кредиту).
Кредит Відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в Кредитному договорі (п.4.), що підтверджується відповідною Випискою, отже Кредитодавець. свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі.
14 травня 2019 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №4883857947 між ТОВ «ФК «ЦФР» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Поручитель) укладено договір Поруки №4883857947-П (а.с. 14-15).
Відповідно до п.1.1 Договору поруки, Поручитель поручається перед Кредитором Боржника за виконання Боржником своїх обов`язків за кредитним договором (включно з усіма змінами до нього), укладеним з Кредитором.
20 вересня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (Клієнт) та АТ «ТАСКОМБАНК» (Фактор) укладено Договір факторингу №200921. Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту Суму Фінансування, а Клієнт зобов`язується відступати Факторові Права Вимоги за Кредитними Договорами в обсязі та на умовах, визначених цим Договором, що підтверджується копією договору факторингу та копією витягу з реєстру прав вимог. (а.с. 16-20).
Відтак, позивач є новим Кредитором ОСОБА_1 за №4883857947 від 14 травня 2019 року.
Факт передачі права вимоги за вищезазначеним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджуються Реєстром прав вимоги до Договору факторингу (а.с. 21), Випискою та Розрахунком заборгованості (а.с. 39).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Отже, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Крім того, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма його умовами, зокрема, з умовою про сплату щомісячних процентів у розмірі 2,60 % від суми кредиту, річних процентів у розмірі 11,99 % від суми боргу за договором, порядком повернення кредиту і погодився укласти договір саме на таких умовах, про що свідчить його підпис на кожній сторінці паспорта кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 3857947 (а.с. 10-12).
Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із ОСОБА_1 товариство дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які були укладені.
Крім того, слід зауважити, що відповідач не навів обґрунтованих доводів про те, що заборгованість і проценти за кредитним договором нараховані виключно згідно «Умов отримання фінансових кредитів…», з якими він не був ознайомлений під розпис, та без дотримання умов, викладених у паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 3857947.
Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачами не доведено факту належного виконання ними умов кредитного договору, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з цим позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Таскомбанк» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», на які посилається позивач в позовній заяві, а також, що нарахування щомісячних відсотків є по своїй природі комісією за обслуговування кредиту, яка не може бути стягнення з позичальника не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеними висновками суду.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
У постанові Велика Палата Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.
Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.
При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З системного аналізу вказаних норм слідує, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст позовної заяви банку констатує, що банк не звертався з позовом про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, а просив стягнути проценти на підставі положень кредитного договору, на що суд попередньої інстанції не звернув уваги та безпідставно не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних справах.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин відповідної судової практики Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною.
З вказаного, суд попередньої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, прийшов до помилкового висновку про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом понад встановлений строк (або термін погашення).
Указане, також відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), яка відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.
Таким чином, врахувавши строк дії договору, а саме до 27 травня 2022 року, неможливість нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині нарахування та стягнення річних та щомісячних процентів понад строк кредитування, що відображений в розрахунку заборгованості, зокрема, на суму 70054,75 грн. = (9540,79 (заборгованість по річним процентам за період з 01 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року) + 60513,96 (заборгованість по щомісячним процентам за період з 01 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року)).
Вказане залишилось поза увагою місцевого суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 14 травня 2019 року по 02 листопада 2019 року не приймаються судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, N 22083/93, N 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), N 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 200/11343/14-ц (провадження N 14-59цс18) зроблено висновок, що "створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що відповідач має право заявити про застосування позовної давності під час апеляційного розгляду справи лише за умови, що судом першої інстанції його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи та у ній ухвалено заочне рішення.
Водночас у даній справі не приймалось заочного рішення, а поданий зустрічний позов, свідчать про те, що останній був повідомлений належним чином про розгляд справи та не був позбавлений можливості заявити про застосування позовної давності, проте таким правом не скористався.
За таких обставин відсутні підстави для застосування позовної давності, про яку відповідачем заявлено в апеляційній скарзі.
Отже, обставини на які посилається відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки частково не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд частково неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнення з відповідачів розміру заборгованості за заявою на отримання кредиту шляхом зменшення такого на 70054,75 грн. (нарахування та стягнення річних та щомісячних процентів понад строк кредитування), тобто з 644325,14 грн. до 574270,39 грн.
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач АТ «Таскомбанк» при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 9983,57 грн. (т. 1 а.с. 7).
Оскільки позовні вимоги АТ «Таскомбанк» підлягають задоволенню на 89.13% від заявлених, тому на користь АТ «Таскомбанк» з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 соліарно слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, за подання позовної заяви в сумі 8898,36 грн.
Поряд з цим, відповідач  ОСОБА_1  при зверненні до суду апеляційної інстанції, з урахуванням ухвали Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року про зменшення розміру судового збору, сплатив судовий збір в розмірі 4990 грн., що документально підтверджено відповідною квитанцією (т.2, а.с. 2-3).
Оскільки апеляційна скарга  ОСОБА_1 задоволена на 10.87% від заявлених, тому, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 542,41 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір заборгованості за Кредитним договором № 4883857947 від 14 травня 2019 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» з 644325,14 грн. до 574270,39 грн. та судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції з 9983,57 грн. до 8898,36 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк».
В решті рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь  ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 542,41 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                 О.Ю. Береговий

Судді:                         О.С. Панасюк

                                                                               Т.Б. Сало