УХВАЛА

08 січня 2024 року 
м. Київ 

справа № 560/4091/23
адміністративне провадження № К/990/43510/23 

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.08.2023 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 

у справі № 560/4091/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним,   

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, в якому просив стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 255 000 грн 00 коп матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.08.2023, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У тексті касаційної скарги заявник вказує, що підставами касаційного оскарження судових рішень у справі № 560/4091/23 є пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо посилання позивача на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України Суд зазначає таке.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є зазначення у касаційній скарзі:              1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник зазначає про застосування судом апеляційної інстанції приписів підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 та Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 340/5086/20; тлумачення судом апеляційної інстанції положень статті 56, частини третьої статті 152 Конституції України, статті 22, 1175 Цивільного кодексу України, без застосування таких та без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18, Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 461/2212/17-ц та від 11.11.2021 у справі № 910/7511/20, у постанові Верховного Суду України від 04.09.2012 у справі № 21-124а12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, від 13.02.2019 у справі № 822/524/18, від 10.04.2019 у справі № 814/779/17, у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 у справі № 640/8752/19. 

Водночас покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у вищенаведених постановах, скаржником лише наведено витяги із вказаних постанов.

При цьому, Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанови Верховного Суду (зокрема, і цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України Суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи посилання на вказану норму процесуального закону позивач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: а) положень частини третьої статті 152 Конституції України в контексті статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та у взаємозв`язку з приписами частини третьої статті 8 Основного Закону України, статті 8 Цивільного кодексу України; б) питання застосування норм процесуального права щодо обов`язків суду, закріплених у частинах першій, третій, четвертій статті 90, у пунктах 2 і3 частини четвертої статті 246 та підпунктах «б» і «в» пункту 3 частини першої статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України, як кожної окремо, так в їх взаємозв`язку, а також у взаємозв`язку з нормами статей 2 і 242 цього Кодексу та з приписами частини другої статті 19, частин першої і другої статті 129 Конституції України. 

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

За приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т. і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проте, подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник, вказавши норму права, яку на його думку, суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, водночас не обґрунтував належним чином, у чому саме полягала помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Крім того, в частині посилань позивача на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм процесуального права, Верховний Суд зауважує, що наведеними нормами врегульовано питання щодо оцінки доказів, вимог, що ставляться до змісту рішення та постанови суду апеляційної інстанції, щодо законності та обґрунтованості судового рішення, при цьому перевірка дотримання таких здійснюється в процесі розгляду справи, водночас таке посилання не може бути підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.  

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України, та не викладення позивачем підстав для касаційного оскарження судових рішень у даній справі, визначених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України Суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.08.2023 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 у справі № 560/4091/23 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

...........................
Ж.М. Мельник-Томенко
Суддя Верховного Суду