КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/10955/23                                                                              Головуючий у І інстанції - Шаповалова К.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5442/2024                                    Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року
у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
 
установив:
 
У червні 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що воно здійснює надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території в будинку АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення НОМЕР_1 (в літ.А), загальною площею 173,7 кв.м. та фактично є споживачем житлово-комунальних послуг. 
Враховуючи, що у період з 01 травня 2015 року по 26 червня 2023 року власником приміщення неналежно сплачувалися кошти за отримані послуги, тому виникла заборгованість, яка складає 58109,24 грн., що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Просило суд, стягнути на його користь з ОСОБА_1   заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 58109,24 грн. та судовий збір.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» заборгованість за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 49599,70 грн. та судовий збір у розмірі 2291, 06 грн.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позивач наводить вартість послуг за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, але не дає розрахунків та назви таких послуг.
Також, в позовній заяві позивач посилається на акти надання житлово-комунальних послуг складені структурним підрозділом ЖЕД-209 по приміщенню, яке знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку, в той час як приміщення відповідача являється підвальним та знаходиться не в багатоквартирному будинку, а в блоці А (прибудовані нежитлові приміщення)
Вказує, що позивачем послуги з надання ЖКП за адресою: АДРЕСА_2 не надавались.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що приміщення знаходиться в житловому будинку, а насправді дане приміщення знаходиться в окремій двоповерховій будівлі літера «А», яка прибудована до житлового будинку.
Зазначає, що послуги з утримання приміщення та прибудинкової території поблизу даної будівля вона здійснювала самостійно.
Просила суд, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 30 січня 2015 року, №33, за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, зокрема будинок АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» забезпечує надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 з 08 травня 2014 року є власником нежитлового приміщення НОМЕР_1 в літ. А. загальною площею 173,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  та є фактичним споживачем послуг, які надає позивач.
Крім того, факт реєстрації за відповідачем права власності на нежитлового приміщення НОМЕР_1 в літ. А. загальною площею 173,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено порушення відповідачем прав позивача, щодо своєчасного та належного отримання коштів за надані послуги, а тому з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу у розмірі 49599,70 грн. (58109, 24 грн. - 8509, 54 грн. (сума, до якої застосовано позовну давність).
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», на споживачів покладається обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до постанови Верховного суду України №6-59це13 від 30 жовтня 2013 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. 
Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати в повному обсязі.
Посилання відповідача, щодо ненадання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки не знаходять належного обґрунтування та підтвердження.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником нежитлового приміщення НОМЕР_1 (в літ. А), загальної площею 173,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 355723480000. 
Розрахунок плати за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій для зазначеного власника нежитлового приміщення за місяць, витрати за надані послуги розраховані за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення НОМЕР_1 (в літ. А).
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок заборгованості за внесками на утримання будинку та прибудинкової території є об`єктивним і належним доказом, що містить відомості, щодо розміру нарахованих відповідачу сум, і здійснений на основі затверджених в установленому порядку тарифів та пропорційно до загальної площі належного відповідачу нежитлового приміщення.
Відповідачем не спростовано такий розрахунок належними та достатніми доказами, а також не надано контррозрахунку чи відомостей про відсутність заборгованості чи існування боргу у меншому розмірі.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості із застосуванням позовної давності до заборгованості відповідача, яка виникла до квітня 2017 року.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 
Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не впливають на правильність прийнятого рішення. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба