ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року	Львів	Справа № 300/2818/23 пров. № А/857/23357/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                      Курильця А.Р.,
суддів                                                            Мікули О.І., Пліша М,А,.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування розпорядження від 24.04.2023 за №168-К, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції Чуприна О.В.,
час ухвалення рішення 23.10.2023 року, 
місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення 23.10.2023 року,

                                                       в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування розпорядження від 24.04.2023 за №168-К, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Рішенням Івано_Франківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 , з 27.04.2023, на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області. Стягнуто з Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 117 797 (сто сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто сім) гривні 12 (дванадцять) копійок з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Стягнуто з Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень нуль копійок).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.
          Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Долинської міської ради від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради" затверджено структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції, яким виведено одну штатну одиницю із апарату міської ради, а саме посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг, яку займала позивач. У зв`язку із вказаними обставинами ОСОБА_1 повідомлена про наступне звільнення, яке відбудеться 13.04.2023 з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Відповідно до пропозиції працевлаштування від 13.02.2023 позивачу запропоновано зайняти посаду адміністратора відділу адміністрування (віддалене робоче місце с.Велика Тур`я) управління надання адміністративних послуг на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника. В подальшому згідно пропозиції працевлаштування від 10.04.2023 через відсутність у штаті Долинської міської раді вакантної посади за профілем здобутої позивачкою повної вищої освіти за спеціальністю "Банківська справа" і кваліфікації економіст, спеціаліст з банківської справи, але враховуючи досвід роботи у сфері надання послуг населенню, позивачу запропоновано зайняти посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Однак, жодного повідомлення від ОСОБА_1 щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало. Розпорядженням від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 з 26.04.2023 звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності штату - штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради. Також ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. При цьому було неможливим запропонувати ОСОБА_1 посаду начальника архівного відділу чи провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку, а також всі наявні вакантні посади в Долинській міській раді на день звільнення, оскільки освіта позивача за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікація економіст, спеціаліст і банківської справи не відповідають кваліфікаційним вимогам до вказаних посад. Відповідач заперечує щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. За переконаннями відповідачів, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а тому вважають безпідставними заявлені позивачем вимоги та просять відмовити у їх задоволенні.
          Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце апеляційного розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не визнана обов`язково, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності, в прядку письмового провадження. При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області про відкладення апеляційного розгляду справи, оскільки таке не підтверджується належними та допустимим доказами та відповідач міг забезпечити явку іншого уповноваженого представника.
          Заслухавши суддю-доповідача, , перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
           ОСОБА_1 з 01.06.2021 займала посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 08.10.2007 (а.с.10-12 том І).
          Рішенням Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області восьмого скликання (двадцять восьма сесія) від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради" вирішено, серед іншого, затвердити структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції (а.с.13 том І).
          Відповідно до пункту 12.1 додатку до рішення Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради", серед іншого, виведено одну штатну одиницю із структури виконавчих органів міської ради – посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг зворотній бік а.с.13, а.с.14-15 том І).
          Розпорядженням міського голови від 10.02.2023 за №54-К "Про попередження працівника про заплановане звільнення" доручено відділу кадрового забезпечення управління правового і кадрового забезпечення міської ради (К. Олійник) письмовим повідомленням попередити начальника управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради ОСОБА_1 про вивільнення 13.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників (а.с.16 том І).
          На виконання вищевказаного розпорядження, повідомленням про заплановане вивільнення від 13.02.2023 за №137/05-26/35в начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг ОСОБА_1 повідомлена про наступне звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 13.04.2023 з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Вказане повідомлення позивач отримала 13.02.2023, про що свідчить особистий підпис останньої (а.с.17 том І).
          Як свідчать пропозиції працевлаштування від 13.02.2023 за №143/05-26/35в ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду - адміністратор відділу адміністрування (віддалене робоче місце с. Велика Тур`я) управління надання адміністративних послуг міської ради на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника. Повідомлення позивач отримала 13.02.2023, що засвідчується особистим підписом позивача (а.с.18 том І).
          В подальшому, згідно пропозиції працевлаштування від 10.04.2023 за №326/05-26/35в через відсутність у штаті Долинської міської раді вакантної посади за профілем здобутої позивачем повної вищої освіти за спеціальністю "Банківська справа" і кваліфікації економіст, спеціаліст з банківської справи, але враховуючи досвід роботи у сфері надання послуг населенню, ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Вказане повідомлення позивач отримала 11.04.2023, свідченням чого є її підпис (а.с.19 том І).
          За доводами відповідачів жодного повідомлення від ОСОБА_1 щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало. Вказана обставина не заперечується позивачем.
          24.04.2023 міським головою Долинської міської ради прийнято розпорядження №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ", яким вирішено здійснити фактичне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 26.04.2023 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності штату - штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради (а.с.21 том І).
          Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
          Поряд з вказаним, громадянам згідно із статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
          Відповідно до статті 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 за №2493-ІІІ (надалі по тексту також – Закон №2493-ІІІ) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
          Частиною 1 статті 20 Закону № 2493-ІІІ передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.
          Водночас, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників.
          Статтею 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
          За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
          Частиною 2 статті 40 КЗпП України закріплено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
          В силу вимог частин 1-2, першого речення частини 3 статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.
          Виходячи з аналізу наведених правових норм, законодавцем установлений чіткий алгоритм дій, яких повинен дотримуватися керівник державної служби у випадку скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу для забезпечення дотримання і реалізації працівником гарантованого Конституцією України права на працю.
          Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
          Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
          Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Водночас, коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.
          За правилами частини 2 цієї статті Кодексу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, поряд з іншим: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина 3 цієї ж статті Кодексу).
          При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець, здійснюючи перевірку кваліфікації і продуктивності праці, повинен досліджувати документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку, про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.
          Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але у підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині 2 статті 42 КЗпП України.
          В розумінні суду "кваліфікація" - це наявність підготовки, професійних знань, навичок та досвіду, які дають можливість особі належним чином проводити певні дії; рівень підготовленості, майстерності, ступінь готовності до виконання праці за визначеною спеціальністю чи посадою, що визначається розрядом, класом чи іншими атестаційними категоріями.
          Поняття "кваліфікація" за змістом "Міжнародних стандартів класифікації професій isco-08" визначено як здатність працівника виконувати конкретні завдання та обов`язки в рамках конкретної роботи.
Відповідно до цілей "Міжнародних стандартів класифікації професій isco-08" використовуються два параметри кваліфікації для розподілу занять по групах: рівень кваліфікації і кваліфікаційна спеціалізація.
          Поняття "рівень кваліфікації" застосовується як показник складності та обсягу завдань і обов`язків, що виконуються в рамках заняття. Рівень кваліфікації визначають в робочому порядку з урахуванням одного або декількох з наступних факторів: характер роботи, що виконується в рамках певного заняття, в зв`язку з типовими завданнями і обов`язками, визначеними для кожного рівня кваліфікації; рівень формальної освіти відповідно до визначення Міжнародної стандартної класифікації освіти, необхідний для кваліфікованого виконання відповідних завдань і обов`язків; обсяг неформального навчання за місцем роботи та/або попереднього досвіду роботи для аналогічного заняття, необхідний для кваліфікованого виконання таких завдань і обов`язків.
          "Кваліфікаційна спеціалізація" розглядається в рамках чотирьох понять: область необхідних знань; використовувані інструменти і машини; оброблювані або використовувані матеріали; види вироблених товарів або наданих послуг.
          Разом з тим, поняття "кваліфікація" у національному законодавстві визначене пунктом 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту", за змістом якого кваліфікація - це офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.
          В свою чергу, "продуктивність праці" - це показник трудової діяльності працівників; характеризує кількість роботи, виконаної (виробленої) за одиницю часу, або витрати часу на виконання (виробництво) одиниці праці (продукції).
          Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
          Так як у спірних правовідносинах мало місце скороченням чисельності штату – штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, то суд в першу чергу з`ясовує про наявність всіх вакантних посад, які потенційно могли б бути одночасно з попередженням про звільнення і до моменту такого звільнення запропоновані ОСОБА_1 відповідно до кваліфікації (за відповідною професією чи спеціальністю) для переведення за її згодою.
           ОСОБА_1 займала посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради. Втім, у зв`язку зі скороченням чисельності штату, а саме штатної посади, яку займала позивач, розпорядженням Долинської міської ради від 24.04.2023 за №158-К ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.21 том І).          
          Так, відповідачем 1 (міським головою), на виконання вимог статті 492 КЗпП України, повідомленням від 13.02.2023 і від 10.04.2023 запропоновано ОСОБА_1 :
          - посаду адміністратора відділу адміністрування управління надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце в с. Велика Тур`я) на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника;
          - посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради - на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника.
          Із даними повідомленнями ОСОБА_1 ознайомлена 13.02.2023 і 11.04.2023 відповідно, однак жодного повідомлення від позивача щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало. Вказана обставина не заперечується позивачем.
          Разом з цим, позивач, обґрунтовуючи неправомірність оскаржуваного розпорядження, стверджує про те, що роботодавцем не запропоновано їй усіх вакантних посад, які з`явилися (були наявними) в структурі виконавчих органів міської ради протягом усього періоду процедури скорочення та існували на день звільнення.
          А саме, виходячи із змісту відповідей Долинської міської ради від 22.03.2023 за №ЛУ-28, станом на 13.02.2023 і від 12.07.2023 за №725/05-28/14в (а.с.22-23 том І; а.с.49-52 том ІІ), вакантними були наступні посади:
          - провідний спеціаліст юридичного відділу управління кадрового забезпечення (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Правознавство" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);
          - провідний спеціаліст відділу державного архітектурно-будівельного контролю - на період дії воєнного стану в Україні (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Правознавство" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);
          - провідний спеціаліст відділу земельних ресурсів (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Землеустрій та кадастр" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);
          - провідний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії" не нижче ступеня спеціаліст, вільне володіння державною мовою, вільне володіння іноземною (англійською) мовою);
          - адміністратор відділу адміністрування (віддалене робоче місце с. Велика Тур`я) управління "Центр надання адміністративних послуг" - на період дії воєнного стану (кваліфікаційні вимоги: вища освіта не нижче ступеня магістр, вільне володіння державною мовою, стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 1 року);
          - начальник архівного відділу (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, вільне володіння державною мовою, управління організації роботи, делегування повноважень, управління конфліктами, знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства; стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 2 року);
          - провідний спеціаліст архівного відділу кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою, управління організації роботи, делегування повноважень, управління конфліктами, знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства; вміння надавати пропозиції, аргументувати та презентувати їх, своєчасно виявляти і попереджати потенційно можливі проблемні ситуації).
          З відповіді Долинської міської ради від 02.05.2023 за №ЛУ-46 (а.с.28 том І) слідує, що станом на 14.04.2023 та на 24.04.2023 в штаті Долинської міської ради вакантні посади:
          - провідний спеціаліст юридичного відділу управління правового і кадрового забезпечення – 1 посада;
          - провідний спеціаліст відділу земельних ресурсів – 1 посада;
          - провідний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку – 1 посада;
          - провідний спеціаліст архівного відділу – 1 посада.
          Однак, як встановлено судом та наголошується позивачем, останній запропоновано тільки дві із вище перелічених посад:
          - посаду адміністратора відділу адміністрування управління надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце в с. Велика Тур`я) - на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника;
          - посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради - на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника.
           ОСОБА_1 вказує на три посади, на зайняття яких вона б могла погодитися у разі пропонування їх роботодавцем, а саме:
          - посада начальника архівного відділу;
          - посада провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку;
          - посада начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення.
          При цьому, доказів на підтвердження наявності у Долинській міській раді вакантної посади начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення, матеріали справи не містять.
          В свою чергу, відповідач заперечуючи такі доводи позивача вказав на неможливість пропонування вказаних посад ОСОБА_1 з підстав відсутності у неї вищої освіти відповідного професійного спрямування (журналістика, архівна справа, міжнародні відносини), та будь-якого досвіду роботи за вказаним спрямуванням.
          Із матеріалів справи суд встановив, що розпорядженням Долинської міської ради від 24.02.2022 за №60 затверджено професійно-кваліфікаційні характеристики посадових осіб Долинської міської ради та встановлено для начальників відділів і спеціалістів кваліфікаційні вимоги – вища освіта відповідного професійного спрямування (зворотній бік а.с.74, а.с.75, зворотній бік а.с.75 том І).
          Крім того, у даному випадку слід звернутися до приписів частини 3 статті 492 КЗпП України, якими передбачено, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
          Отже, норма другого речення частини 3 статті 492 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця, у разі змін в організації виробництва, запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю.
          Слід відмітити, що друге речення частини 3 статті 492 КЗпП України на відміну від першого дещо по іншому визначає зміст обов`язку роботодавця в процесі (порядку) вивільнення працівників, зокрема, - одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.
          Згідно копії диплому серії НОМЕР_3 від 30.06.2009, наявного в матеріалах справи, ОСОБА_1 закінчила у 2009 році Львівський національний університет імені Івана Франка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Банківська справа" та здобула кваліфікацію економіст, спеціаліст з банківської справи (а.с.170 том ІІ).
          Освіта позивача за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікація економіст, спеціаліст з банківської справи не співпадає із кваліфікаційним вимогам "за професією і спеціальністю" до посад, про які згадує позивач: посада начальника архівного відділу, посада провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку і посада начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення.
          Саме на підставі вказаного відповідач обґрунтовує неможливість пропонування вказаних посад ОСОБА_1 , оскільки остання немає вищої освіти відповідного професійного спрямування, яка вимагається для їх заміщення.
          Такий застосований підхід до вивільнення працівників, на переконання суду, відповідає правилам визначених в другому реченні частини 3 статті 492 КЗпП України.
          Попри вказане, суд вважає доцільним у спірній ситуації наголосити на тому, що підхід пропонування працівнику, якого звільняють, роботи із врахуванням тільки кваліфікаційних вимог таких як "професія" і "спеціальність" є виправданим за умови, що в період між попередженням про наступне вивільнення і звільненням, роботодавець або уповноважений ним орган заміщує вакантні посади (шляхом нового прийняття на роботу, шляхом переміщення/переведення у зв`язку із службовою необхідністю, шляхом організації та проведення конкурсу тощо) із дотриманням відповідних кваліфікаційних вимог до таких посад, які ж сам встановив і наявність яких перешкоджає пропонуванню посади особі, яка перебуває у стані звільнення.
          Гарантія вже працюючої особи від незаконного її звільнення у випадку скорочення чисельності чи штату працівників визначені частиною 3 статті 40, частиною 3 статті 492 КЗпП України, яка полягає у недопущенні звільнення працівника у разі наявності можливості перевести, за його згодою, на іншу роботу в тій самій установі, організації в першу чергу за відповідною професією чи спеціальністю.
          В ході розгляду даної адміністративної справи, судом встановлено, що розпорядженням Долинської міської ради від 20.02.2023 за №60-К (а.с.97 том ІІ), прийнято з 21.02.2023 на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради ОСОБА_2 , яка до прийняття на вказану посаду працювала головним спеціалістом архівного відділу Калуської районної державної адміністрації, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_4 від 03.12.2002 (а.с.102-104 том ІІ). В подальшому, за заявою ОСОБА_2 від 15.03.2022 (а.с.105 том ІІ), останню з 16.03.2023 розпорядженням №115-К від 15.03.2023 переведено на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради (зворотній бік а.с.105 том ІІ).
          Отже, в період процедури скорочення чисельності штату, відповідачем прийнято 21.02.2023 з іншої установи на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради ОСОБА_2 , яка в подальшому з 16.03.2023 переведена на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради.
          Здійснюючи порівняльний аналіз кваліфікаційних вимог, наявних у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (в період процедури скорочення чисельності штату в структурі виконавчих органів міської ради), необхідних для заміщення посади начальника архівного відділу Долинської міської ради, суд встановив наступне.
          Згідно інформації, оформленої листом Долинської міської ради від 12.07.2023 за №725/05-28/14в на виконання вимог ухвали суду (а.с.49-52, 162-164 том ІІ), для заміщення вакантної посади – начальника архівного відділу кваліфікаційними вимогами є:
          - вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, спеціаліст;
          - вільне володіння державною мовою;
          - управління організацією роботи, делегування повноважень, управління конфліктами;
          - знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства;
          - стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 2 (двох) років.
          В контексті вказаних кваліфікаційних вимог суд відзначає те, що окремі із них не підтверджені відповідачем 1 як такі, вимоги щодо яких визначені і затверджені у встановленому порядку.
          Зокрема, серед затверджених розпорядженням Долинської міської ради від 24.02.2022 за №60, Професійно-кваліфікаційних характеристик посадових осіб Долинської міської ради, у відношенні до "начальник самостійного управління (відділу), іншого виконавчого органу, начальник відділу, завідувач сектору у складі управління міської ради" та "провідний спеціаліст" (зворотній бік а.с.74, а.с.75, зворотній бік а.с.75, зворотній бік а.с.80, а.с.81 том І) відсутні такі вимоги як "управління організації роботи", "делегування повноважень", "управління конфліктами", "вміння надавати пропозиції, аргументувати та презентувати їх, своєчасно виявляти і попереджати потенційно можливі проблемні ситуації", мова про які вказана в листі Долинської міської ради від 12.07.2023 за №725/05-28/14в (а.с.49-52, 162-164 том ІІ).
          Відсутні такі особливі кваліфікаційні вимоги до начальника та провідного спеціаліста також в Положенні про архівний відділ Долинської міської ради, затвердженого рішенням міської ради №2076-30/2023 від 30.03.2023 (а.с.145-147 том ІІ).
          Відповідачі не представили суду інші розпорядчі документи як міської ради так і міського голови про визначення таких додаткових вимог.
          Як уже відзначалось судом, ОСОБА_1 здобула у 2009 році повну вищу освіту за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікацію економіст, спеціаліст з банківської справи, згідно копії диплому серії НОМЕР_3 від 30.06.2009 (а.с.170 том ІІ). У 2019 році ОСОБА_1 закінчила Львівський регіональний університет державного управління Національної академії державного управління при Президентові України і здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти: магістр; спеціальність: "Публічне управління та адміністрування", що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_5 від 29.03.2019 (а.с.212 том І).
          Також із матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) закінчила у 2002 році Львівський національний університет імені Івана Франка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Економічна статистика" та здобула кваліфікацію економіст, згідно диплому серії НОМЕР_6 від 27.06.2002 (а.с.136 том ІІ), а в 2019 році закінчила Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти: магістр; спеціальність: "Публічне управління та адміністрування", про що свідчить копія диплому серії НОМЕР_7 від 31.12.2019 (а.с.138 том ІІ).
          Отже, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 мають вищу освіту, пов`язану з економічною спеціальністю (кваліфікація економіст), а також ступінь вищої освіти магістр за спеціальністю "Публічне управління та адміністрування". І позивач і ОСОБА_2 мають стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування і на посадах державної служби, та досвід роботи на керівних посадах не менше 2 (двох) років.
          Міський голова м. Долина як відповідач 1 жодним чином не пояснив суду, на яких законних підставах ОСОБА_2 прийнято на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради, після чого переведено на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради, незважаючи на невідповідність вказаної особи одній із кваліфікаційних вимог, встановлених відповідачем для заміщення таких посад, а саме вищої освіти професійного спрямування - "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа". Крім того, відповідач 1 не пояснив суду причини надання переважного права ОСОБА_2 у відношенні до позивача щодо заміщення коментованих посад, без врахування переваг/пільг, визначених статтею 492 КЗпП України.
          Більше того, як свідчать матеріали справи, обставина щодо попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення і початок дії гарантій, визначених частиною 3 статті 492 КЗпП України, виникли (розпочалися з) 13.02.2023, тобто раніше написання ОСОБА_2 заяви про призначення на посаду провідного спеціаліста архівного відділу міської ради у порядку переведення з посади головного спеціаліста архівного відділу Калуської районної державної адміністрації (а.с.133 том ІІ).
          На переконання суду, у спірному випадку, приймаючи ОСОБА_2 на посаду провідного спеціаліста, а надалі начальника архівного відділу Долинської міської ради у період процедури скорочення чисельності штату, за аналогічних умов для заміщення такої вакантної посади та однакової відповідності кваліфікаційним вимогам (окрім вищої освіти професійного спрямування), що й у позивача, відповідач 1 порушив принцип рівності перед законом.
          Посада начальника архівного відділу була вакантною з 13.02.2023 по 14.03.2023, а посада провідного спеціаліста архівного відділу – з 13.02.2023 по 19.02.2023 та з 15.03.2023 по 26.04.2023 включно (а.с.127 том ІІ).
          Дії міського голови міста Долина із неврахування наявності у інших осіб (поза структури виконавчих органів міської ради), які приймаються на роботу, всіх необхідних кваліфікаційних вимог до посади, встановлення яких перешкоджає пропонуванню такої посади особі, яка перебуває у стані звільнення, на переконання суду, є грубим порушенням частин 2 і 3 статті 492 КЗпП України, та вважає неприпустимим зі сторони суб`єкта владних повноважень, який наділений правами роботодавця, і як наслідок порушення права особи, яку звільняють, на заміщення такої посади в силу вимог коментованої норми Кодексу.
          Виходячи із встановлених обставин, можна дійти висновку, що у спірному випадку роботодавцем не виконано обов`язок щодо гарантування відповідних прав ОСОБА_1 як особи, яка потрапила під скорочення чисельності штату, регламентований частиною 3 статті 492 КЗпП України і потребувала працевлаштуванню (надання відповідної іншої роботи) в структурі виконавчих органів тієї ж міської ради.
          Поряд із вказаним окрім наведеного, у даному випадку, суд звертає увагу на встановлену відповідачем 1 однієї із кваліфікаційних вимог щодо заміщення посади начальника архівного відділу, а саме: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, спеціаліст.
          Так, стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, затверджений наказом Міністерства освіти і науки України від 12.12.2018 за №1378 (надалі по тесту – Наказ №1378).
          Відповідно до пункту 2 коментованого Наказу №1378, стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, вводиться в дію з 2018/2019 навчального року.
В подальшому, наказом Міністерства освіти і науки України від 24.05.2019 за №728 (надалі по тесту – Наказ №728) затверджено стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для другого (магістерського) рівня вищої освіти.
          Згідно пункту 2 коментованого Наказу №728 стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для другого (магістерського) рівня вищої освіти вводиться в дію з 2019/2020 навчального року.
          Термін здобуття вищої освіти за спеціальністю "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" для другого (магістерського) рівня вищої освіти становить мінімум 5 років.
          Таким чином, враховуючи введення в дію стандарту вищої освіти за спеціальністю "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" для другого (магістерського) рівня вищої освіти тільки з 2019/2020 навчального року, а також беручи до уваги термін навчання для здобуття такої освіти не менше 5-ти років, то суд вважає встановлені відповідачем кваліфікаційні вимоги щодо заміщення посади начальника архівного відділу, зокрема, вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр (а раніше спеціаліст), таким, що не відповідає коментованому наказу Міністерства освіти і науки України, оскільки вищу освіту за вказаною спеціальністю можна здобути тільки станом на червень 2024 року.
          Так, в постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі №540/2917/21 (адміністративне провадження №К/990/26459/22), зокрема:
          - "49. Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Одночасно, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.";
          - "61. Згідно із позицією Верховного Суду іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає (постанови від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18)."
          Окрім вказаного Верховний Суд в пункті 64 постанови від 14.06.2023 у справі №759/18020/21 (цивільне провадження №61-1052св23) відзначив таке: "У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 (провадження №6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення."
          Переглядаючи в касаційному порядку справу №753/15508/20 Верховний Суд в постанові від 21.12.2022 (цивільне провадження №61-9255св22) керувався, поряд з іншим, таки мотивами:
          - "При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги           статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
          При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
          Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.";
          - "Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
          Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі №285/689/21 (провадження №61-15801св21).".
          Ухвалюючи за наслідками касаційного перегляду постанову від 07.09.2023 у справі №340/197/20 (адміністративне провадження №К/9901/28900/20) Верховний Суд виходив із таких висновків:
          - "99. Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.";
          - "100. Ці правові позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №208/3390/16-а, від 24 квітня 2020 року у справі №824/168/19-а.".
Згідно вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Окрім вказаного, важливо відмітити те, що у період скорочення чисельності штату, вакантною була посада прибиральника службових приміщень управління технічного та інформаційного забезпечення, кваліфікаційними вимогами щодо заміщення якої визначено: базова загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві, без вимог до стажу роботи (а.с.127-128).
          Враховуючи вище коментовані висновки Верховного Суду, відповідач 1, як орган призначення/звільнення, поряд із вказаним, зобов`язаний був запропонувати ОСОБА_1 , як виняток, нижчу посаду у Долинській міській раді, а саме вакантну посаду прибиральника службових приміщень.
          В свою чергу позивач, за наслідком пропонування відповідачем такої посади, вправі погодитися або відмовитися від пропонованої посади.
          Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач 1 не пропонував позивачу посаду прибиральника службових приміщень.
          Враховуючи встановлені судом обставини цієї справи та вказані норми матеріального права, які врегульовують спірні відносини, з огляду на викладені судом вище мотиви їх застосування, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, передбачений частиною другою статті 40, частиною третьою статті 492 КЗпП України.
          З огляду на те, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 порушив вимоги статей 40, 42, 492 КЗпП України, суд дійшов висновку, що розпорядження Долинської міської ради "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 " від 24.04.2023 за №168-К є протиправним, а тому підлягає скасуванню.
          За змістом частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
          Ураховуючи приписи частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
          Слід відмітити, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 2401 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
          Так, Верховний Суд в постанові від 10.08.2023 у справі №540/2917/21 (адміністративне провадження №К/990/26459/22) в пунктах 53 і 54 сформував наступні висновки:
          - "В аспекті означених доводів касаційної скарги колегія суддів зазначає, що Верховний Суд вже неодноразово викладав позицію щодо застосування положень статті 235 КЗпП України, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 27.04.2021 у справі №826/8332/17, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 27.04.2021 у справі №826/8332/17, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18 та багатьох інших, згідно якої на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.";
          - Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.".
          Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі №640/21065/18 (адміністративне провадження №К/9901/30023/19).
          Враховуючи неправомірне (незаконне) звільнення позивача, за переконанням суду, ОСОБА_1 слід поновити на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, тобто на попередній посаді.
          В силу правового регулювання частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
          Так, вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 27.04.2023 (наступний день за днем звільнення), з огляду на особливості обчислення строків, передбачених КЗпП України відповідно до статті 2441 цього Кодексу, по 23.10.2023 (день ухвалення судом цього рішення).
          Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі по тексту також – Порядок №100).
          Згідно пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку №100.
          Відповідно до абзацу 4, 5 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
          Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
          За змістом пунктів 5 і 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
          Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
          Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
          Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.
          Згідно з довідкою виконавчого комітету Долинської міської ради від 11.09.2023 за №47 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 920,29 гривень, а середньомісячна заробітна плата – 19 786,24 гривень (а.с.165 том ІІ).
          В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 27.04.2023 та закінчився 23.10.2023 (день ухвалення судом рішення у цій справі).
          Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 27.04.2023 по 23.10.2023 становить 128 днів із урахуванням частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 за №2136-ІХ. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 117 797,12 гривень (128 робочих дні помножити на 920,29 гривень середньоденного заробітку).
          Отже, з Долинської міської ради належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 117 797,12 гривень з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.
          Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
          Так, відповідно до положень частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
          Окрім того, правове регулювання відшкодування моральної шкоди також здійснюється частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
          При цьому, суд враховує роз`яснення, надані у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
          Зважаючи на вказане слід керуватися тим, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.
          В постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 та від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а Верховний Суд зазначив:
          - "56. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
          57. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності в розумінні частина 2 статті 77 КАС України покладається на відповідача" (справа №464/3789/17);
          - "74. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, №29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
          75. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
          76. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
          77. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
          79. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем" (справа №560/798/16-а).
          У позовній заяві, ОСОБА_1 зазначила, що орган призначення/звільнення своїми протиправними і упередженими діями щодо неї, тобто незаконним звільненням, порушив її права, чим спричинив моральні страждання та інші негативні явища, які полягають в погіршенні стану здоров`я. Переживання через незаконне звільнення позбавили позивача сну, спокійного існування, а постійне перебування у стресовій ситуації призвело до виникнення нервових зривів, внаслідок чого за рекомендацією лікарів позивач перебуває на антидепресантах. Моральний стан пригнічений, так як позивач залишилась без доходів, маючи на утриманні трьох малолітніх дітей. В тому числі, за доводами позивача, звільнення її з посади начальника - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради наносить невиправну шкоду її діловій репутації, авторитету в очах колег, співробітників.
          На підтвердження таких доводів ОСОБА_1 долучила до позовної заяви виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №1639 (за період з 26.12.2022 по 05.01.2023) і №429 (за період з 17.03.2023 по 07.04.2023), видані Комунальним некомерційним підприємством "Вигодська міська багатопрофільна лікарня" та консультативні висновки лікаря терапевта від 06.02.2023 і від 12.01.2023 (а.с.78, 79, 80, 81 том І).
          Зокрема, згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №429 (за період з 17.03.2023 по 07.04.2023), повний діагноз: ВСД Цефалгічний синдром, Астено-невротичний синдром (виникає при виснаженні нервової системи і характерний емоційною втомою, дратівливістю та нервовою збудливістю у комплексі з апатією), Синкопальні стани. Гострий радикуліт ПВХ, помірний больовий синдром. За наслідками обстеження призначено лікування та рекомендовано антистрес (а.с.80 том І).
          Суд бере до уваги доводи позивача про те, що негативні переживання пов`язані з порушенням її прав як працівника, та вважає, що в спірному випадку наявний певний причинний зв`язок між душевними стражданнями позивача і протиправними діями відповідачів щодо звільнення ОСОБА_4 з роботи, а саме: попередження про наступне звільнення із займаної посади; не пропонування належних наявних вакантних посад; протиправного звільнення із займаної посади за наявності вакантної посади, яку могла зайняти позивач. ОСОБА_1 перебувала у стресовій ситуації, що призвело до виникнення нервових зривів, внаслідок чого змушена приймати антидепресанти.
          Враховуючи те, що відповідачем при звільненні позивача не дотримано встановлених законодавством гарантії працівника, що потягнуло за собою порушення права ОСОБА_1 на працю внаслідок її незаконного звільнення із роботи, і такі дії та рішення перебувають в причинному зв`язку з душевними стражданнями позивача, то суд вважає, що відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду.
          Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди, заподіяної їй протиправним рішенням про звільнення з роботи.
          Що стосується її розміру, то судом враховано висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17:
          "57. … відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
          58. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
          59. Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду першої інстанції, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі       10 000,00 гривень, проте суд першої інстанції вважав, що справедливим розміром відшкодування є 2 000,00 гривень. Присуджена судом першої інстанції сума не є очевидно неспівмірною."
          У позовній заяві ОСОБА_1 вказала на розмір моральної шкоди, яка, на переконання позивача підлягає стягненню із відповідача на її користь – 50 000,00 гривень.
          В спірному випадку суд першої інстанції, застосовуючи принципи розумності та справедливості, як складові аспекти принципу верховенства права, за обставин цієї справи, вважає, що буде співмірним присудження позивачу стягнення з відповідача 3 000,00 гривень.
          Хоч така оцінка є умовним визначенням розміру шкоди, і не може бути точним матеріальним відповідником пережитих позивачем душевних страждань і стресу внаслідок протиправного звільнення з роботи, проте визначення такого розміру компенсації моральної шкоди, на переконання суду, відповідає критеріям розумності та справедливості.
          Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
          Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
          Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 263 жовтня 2023 року у справі № 300/2818/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 24 січня 2024 року.