Справа № 298/760/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        22 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Куштана Б. П., Мацунича М. В.

з участю секретаря Савинець В. Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужанського національного природного парку на рішення Великоберезнянського районного суду від 02 листопада 2022 року, ухвалене суддею Тарасевич П. П., по справі за позовом ОСОБА_1 до Ужанського національного природного парку, третя особа – ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2022 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Ужанського національного природного парку про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 14 січня 2008 року вона перебувала у трудових відносинах із Ужанським національним природним парком. Згідно наказу від 11 вересня 2014 року № 43 позивачку переведено на посаду заступника директора Ужанського національного природного парку. Свою роботу позивачка виконувала сумлінно, дотримувалася чинного законодавства, тому за увесь пророблений період у неї були відсутні дисциплінарні стягнення.

Оскільки з серпня 2021 року по лютий 2022 року позивачці не виплачувалася заробітна плата, нею було подано декілька скарг до управління Держпраці у Закарпатській області, а також позов до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі.

07 червня 2022 року, від журналіста газети «Журналісти проти корупції» ОСОБА_3 позивачці стало відомо про її звільнення з роботи. З наказом про звільнення вона не ознайомлена, запис у трудову книжку не внесений.

Наказ № 9-к від 20 липня 2021 року про звільнення позивачки ОСОБА_1 був виданий на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул та на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов`язків, хоча чинне законодавство не передбачає звільнення одночасно за двома статтями.

Підставою для видання наказу був акт про відсутність на робочому місці, підписаний директором ОСОБА_2 , в.о. головного бухгалтера Монич С. М., інспектором з охорони ПЗФ Білоберезівського ПНДВ Каменца В. В. Відповідно до цього акту, позивачка ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 24 червня 2021 року. З цим актом позивачка категорично не погоджується, оскільки 24 червня 2021 року вона перебувала в Закарпатському апеляційному суді на розгляді апеляційної скарги у справі № 298/705/16ц, де відповідно до довіреності №152 від 20.04.2021 року представляла інтереси Ужанського національного природного парку.

Вимог п. 3.7 положення про Ужанський національний природний парк щодо необхідності отримання погодження на звільнення відповідачем дотримано не було. Таке погодження відповідач отримав тільки 12 серпня 2021 року, уже після звільнення позивача, при цьому з умовою дотримання трудового законодавства.

Також позивачка звертає увагу на те, що до неї ніхто не звертався, як до голови ради трудового колективу, на погодження звільнення її та інших працівників Ужанського національного природного парку і з нею не проведено розрахунок при звільненні у строки зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Крім того наказ про звільнення підписаний не повноважною особою, адже рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі №260/1657/21 скасовано наказ про призначення директором Ужанського Національного природного парку ОСОБА_2 . Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 р. це рішення окружного суду залишено без змін. 

З огляду на це, позивачка вважає звільнення незаконним, без відповідних правових підстав, просить наказ № 9-к від 20.07.2021 року скасувати, поновити її на посаді заступника директора Ужанського національного природного парку та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (Т.1, а.с.2-12).

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 02 листопада 2022 року позов задоволено. 
Скасовано наказ директора Ужанського національного природного парку № 9-к від 20 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 . 
Поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді заступника директора Ужанського національного природного парку днем 20 липня 2021 року. 
Стягнуто з Ужанського національного природного парку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 21 липня 2021 року по 01 листопада 2022 року, в сумі 418 583, 41 грн.
Стягнуто з Ужанського національного природного парку на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати – судовий збір в розмірі 992, 40 грн.
Стягнуто з Ужанського національного природного парку на користь держави судовий збір у розмірі 4 185, 83 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора Ужанського національного природного парку днем 20 липня 2021 року та в частині стягнення з Ужанського національного природного парку на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання (Т.2, а.с.71-81).

На це рішення Ужанський національний природний парк подав апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що позивачка була звільнення з дотриманням норм трудового законодавства. Про своє звільнення знала, про що свідчать скарги до управління Держпраці. Неодноразово зверталася до відповідача з запитами на отримання публічної інформації, що також підтверджує факт обізнаності позивача із звільненням. Суд першої інстанції вказане не врахував, прийшов до помилкових висновків. Апелянт вважає, рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, в задоволенні позову відмовити (Т.2, а.с.86-89).

У судове засідання в апеляційній інстанції, призначене 22 лютого 2024 року, представник відповідача (апелянт) не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Про причини неявки не повідомив. 

З цього приводу, колегія суддів констатує, що заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд справи у відсутності відповідача є можливим. 

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у справі № 361/8331/18.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечила та просила її відхилити, посилаючись на те, що така є необґрунтована та безпідставна.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно з статтею 4 Конвенції міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Верховною Радою України в 1994 році, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом даної статті, а також частини 2 статті 9 Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить саме на роботодавцеві.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого з ініціативи роботодавця, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися в користь працівника.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачку звільнено із роботи за прогул за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням встановленої законом процедури звільнення.

Такі висновки місцевого суду є обгрунтовані, відповідають обставинам справи.

З матеріалів справи слідує, що згідно наказу Ужанського національного природного парку № 1 від 14.01.2008 року позивачку ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду провідного фахівця відділу економіки.

Надалі, 11 березня 2008 року позивачка була переведена на посаду провідного фахівця відділу охорони, використання та відтворення природних ресурсів, а 11 вересня 2014 року на посаду заступника директора Ужанського національного природного парку.

Наказом Ужанського національного природного парку № 9-к від 20 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за прогул датою 20.07.2021 року по причині відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КзПП України та за систематичне не виконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Як зазначено в наказі № 9-к від 20.07.2021 року, підставою видачі цього наказу є: 

1)доповідна записка в. о. головного бухгалтера ОСОБА_4 від 24.06.2021 р.; 
2)акт № 1 про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 24.06.2021 р.;
3)протокол № 2 чергових зборів від 09.07.2021 р.

Згідно доповідної записки в. о. головного бухгалтера ОСОБА_4 від 24.06.2021 р. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, заздалегідь не попередивши про свою відсутність, з 10.00 до 15.00 24 червня 2021 року. Як наслідок не були виконані розпорядження директора Ужанського національного природного парку.

24 червня 2021 року також було складено акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 . Даний акт складений та підписаний директором Ужанського національного природного парку Сойма А. Д., в. о. головного бухгалтера ОСОБА_4 та інспетором з охорони ПЗФ Білоберезівського ПНДВ Каменца В. В. В цьому акті відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з актом.

25 червня 2021 року складений також акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності її на робочому місці 24 червня 2021 року у період з 10.00 до 15.00 год.

Протоколом чергових зборів працівників Ужанського НПП від 09 липня 2021 року ухвалено звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора Ужанського національного природного парку датою з 09 липня 2021 року за прогул одного дня без поважних причин.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення;

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі статтею 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

На підставі статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Приймаючи наказ № 9-к від 20.07.2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади датою 20 липня 2021року директор ОСОБА_5 вважав, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі більше трьох годи протягом робочого дня без поважних причин і вчинила прогул. 

Підставою видачі цього наказу є: 1) доповідна записка в. о. головного бухгалтера ОСОБА_4 від 24.06.2021 р.; 2) акт № 1 про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 24.06.2021 р.; 3) протокол № 2 чергових зборів від 09.07.2021 р.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачку із займаної посади звільнено незаконно, оскільки відсутній факт порушення нею трудової дисципліни. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів зворотнього.

У доповідній записці в. о. головного бухгалтера ОСОБА_4 від 24.06.2021 р. та акті № 1 про відсутність на робочому місці від 24.06.2021 р. вказано, що позивачка ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, заздалегідь не попередивши про свою відсутність з 10.00 до 15.00 24 червня 2021 року. Однак, з показів свідків вбачається протилежне.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 , яка працювала провідним інженером з охорони в Ужанському національному природному парку в суді першої інстанції вказала, що вона була на роботі 24.06.2021 року в приміщенні по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 бачила на роботі з 08.00 год. до 09.30 год., в подальшому остання відлучилась та повернулась після обідньої перерви. Також повідомила, що ОСОБА_2 на робочому місці бачила один раз в травні 2021 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не бачила взагалі.

Свідок ОСОБА_9 дав покази, що він працює начальником наукового відділу у Ужанському національному природному парку з вересня 2016 року. 24.06.2021 року о 08.00 год. він був на роботі по АДРЕСА_1 . 24-25 червня 2021 року ОСОБА_2 на роботі по АДРЕСА_1 не було, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 йому взагалі не відомі. 24.06.2021 року він разом із ОСОБА_1 складали квартальний звіт, потім ОСОБА_1 пішла в суд, після обіду вони продовжили. Зазначив, що 25.06.2021 року ОСОБА_1 була на роботі. Головою трудового колективу була позивачка, а він був секретар.

Свідок ОСОБА_11 дав покази, що станом на 24.06.2021 року він працював начальником ліквідації та благоустрою Ужанського національного природного парку. ОСОБА_1 була з 08.00 год. на роботі, потім він із ОСОБА_1 поїхали в Закарпатський апеляційний суд для представництва Ужанського НПП в справі за позовом ОСОБА_12 . В суді адвокатом Васильняк було подано оригінал наказу про скасування доручень на представництво в суді. Приблизно о 13.00 год. ОСОБА_1 повернулась на роботу та перебувала там до кінця дня. 25.06.2021 року він був на роботі, ОСОБА_1 також була. В червні-липні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_4 на робочому місці свідок не бачив.

Свідок ОСОБА_13 в суді пояснив, що 05.05.2021 року ОСОБА_2 був призначений директором Ужанського національного природного парку як переможець конкурсу та запросив його працювати в Ужанський національний природний парк. З самого початку була проблема з колишнім керівництвом, оскільки вони не допускали до приміщень, відмовлялись йти на будь-який контакт та надавати документи які стосуються робочої діяльності. Вважає, що в зимку 2021 року, коли позивачка з іншими «штурмували» кабінети начальства Ужанського національного природного парку, їм було відомо про звільнення. Позивачка ніразу не являлася на робоче місце по АДРЕСА_2 . Не може згадати за яких обставин, і де саме складалися документи щодо звільнення позивача. Підтвердив, що у будівлі по АДРЕСА_1 він не перебував 24.06.2021 р. та 25.06.2021 р., а перебував у будівлі по АДРЕСА_2 , також підтвердив, що працівниця парку ОСОБА_4 перебувала по АДРЕСА_2 . Зазначив, що під час чергових зборів 09.07.2021 року були присутні 6-8 людей, більше ніж чотири, точніше не пам`ятає, збори проводились в приміщенні по АДРЕСА_2 . Про те, що позивачка 24.06.2021 року була в м. Ужгороді йому відомо із соцмереж.

Отже, доводи відповідача про те, що позивачка була відсутня на роботі з 10.00 до 15.00 24 червня 2021 року не знайшли свого підтвердження. Цього дня позивачка була на робочому місці зранку, потім на деякий час відїхала до апеляційного суду та після обіду повернулася на своє робоче місце. Перебування у суді з метою представництва інтересів Ужанського національного природного парку є поважною причиною відсутності на роботі.

Наказ про звільнення позивачки з роботи взагалі не містить посилання на обставини, коли саме мав міце прогул, тобто конкретна дата, час вчинення порушення трудової дисципліни, що унеможливлює встановлення факту наявності чи відсутності в діях працівника дисциплінарного проступку, та беззаперечно свідчить про незаконність звільнення позивача.

Щодо зазначення як підстави звільнення п. 3 ст. 40 КЗпП України, то з цього приводу апеляційний суд констатує, що для звільнення з цієї підстави необхідна сукупність декількох умов: 1) невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку 2) якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення;

В даному випадку жодних доказів того, які саме обовязки не виконувала позивачка ОСОБА_1 в матеріалах справи не має. Так само відсутні будь-які дисциплінарні стягнення, застосовані до позивачки з приводу невиконання нею своїх обовязків раніше. За цих обстави підстав для звільнення позивачки ОСОБА_1 згідно п. 3 ст. 40 КЗпП не було. Крім того, чинне законодавстов не передбачає можливість звільнення одночасно за декільками статтями трудового кодексу.

З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивачку звільнено з роботи безпідставно, з порушенням установленого законом порядку. Натомість відповідач, як роботодавець, на якому лежить обов`язок та тягар доведення правомірності звільнення працівника з роботи, даних обставин не довів.

Однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Такий строк згідно із частиною 1 статті 233 КЗпП України у справах про звільнення визначений в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 р. в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30.07.2021 р. у справі № 263/6538/18 зазначено, що «як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині 1 статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

Матеріалами справи доведено, що в день звільнення позивачку ОСОБА_1 не було ознайомлено з наказом про звільнення та не вручено копію наказу про звільнення. Про порушення свого трудового права ОСОБА_1 дізналася 07 червня 2022 року, від журналіста газети «Журналісти проти корупції» ОСОБА_3 . З наказом про звільнення вона не ознайомлена, запис у трудову книжку не внесений. З даним позовом до суду позивачка звернулася 15.06.2022 року. Отже, суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що строк звернення до суду із позовом не пропущено.

Доводи відповідача про направлення позивачу копії наказу про її звільнення рекомендованим листом за адресою її місця проживання, апеляційний суд відхиляє, оскільки відсутній опис документів, які були відправлені на адресу позивачки ОСОБА_1 . А відтак, відсутні належні та допустимі докази, що саме наказ про звільнення № 9-к від 20.07.2021 року направлено позивачці ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Главу ХІХ доповнено пунктом 2 згідно із Законом № 2136-ІХ від 15.03.2022), Кодекс доповнено главою ХІХ згідно із Законом № 540-ІХ від 30.03.2020).

Із врахуванням вищезазначеного, строки визначені статтею 233 цього Кодексу визначені статтею 233 цього Кодексу не застосовуються на час дії карантину та в умовах воєнного стану, а тому строки звернення позивача до суду не пропущено.

При постановленні рішення суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звільнення позивачки проведено з порушенням вимог закону і процедуру звільнення її з роботи не спростовано відповідачем, а вона підлягає поновленню на займаній посаді.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Ухвалюючи рішення про поновлення позивачки на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2021 року по 01 листопада 2022 року у розмірі 418 583, 41 грн., розрахунки якого наведені у рішенні суду першої інстанції, перевірені також судом апеляційної інстанції та підтверджуються наданими довідками про заробітну плату позивачки ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має. 

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ужанського національного природного парку – залишити без задоволення.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 02 листопада 2022 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

       Головуючий
                               
       Судді