ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2024 року	Львів	Справа № 500/5554/23 пров. № А/857/23521/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Носа С.П., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року (головуючого судді Осташа А.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11 год. 01 хв. в порядку спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль повний текст рішення складено 13.11.2023) у справі №500/5554/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31.08.2023 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.10.2016 по 30.07.2023.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року задоволено позов частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток/ грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14667, 41 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає зміні, а саме в пункті 3 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року слова та цифри «у розмірі 14667,41 грн.» замінити словами та цифрами «у сумі 418756,05 грн.».
Крім того, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що на день звільнення з Військової частини 07.10.2016 позивач не заявляв вимогу про стягнення індексації грошового забезпечення за період з 01.15.2015 по 07.10.2016 з врахуванням січня 2008 року з невиплатою яких позивач пов`язує право на стягнення середнього заробітку у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить відмовити в її задоволенні.
ОСОБА_1 направив до апеляційного суду додаткові пояснення із посиланням на висновки Верховного Суду викладені в постановах від 29.01.2024 справа №560/9586/22 та від 15.02.2024 справа №420/1141/23.
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню, а скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1  проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 07.10.2016 №224 позивач був звільнений у запас за пунктом «є» частини шостої з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». З 07.10.2016 позивача виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 у справі №500/3630/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити   ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.10.2016.
На виконання рішення суду військова частина 31.07.2023 виплатила позивачу 25288,64 грн. індексації грошового забезпечення.
Позивач вважаючи, що грошове забезпечення, відповідачем у день його звільнення не проведена в повному обсязі, тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 14 667, 41 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).
Згідно частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ, що діє на час звернення позивача до суду) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі №520/11337/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3574/19.
Водночас з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у чинній її редакції, якою передбачено, що час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Отож, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.
Таким чином, період з 07.10.2016 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Період з 19.07.2022 по 31.07.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
До цього періоду слід застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів уважає його застосовним до спірних правовідносин.
Тож, у межах цієї справи належить застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, та враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Обчислюючи середній заробіток позивача згідно Порядку №100 суд першої інстанції використав довідку відповідача від довідки №679 від 23.10.2023, ОСОБА_1 нараховано за серпень 2016 - 7393,60 грн., вересень 2016 - 7393,60 грн., кількість календарних днів у цей період становить 61 день. Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 242,41 грн. (14787, 20 : 61 календарний день) (а.с. 32).
Згідно з виписками по картковому рахунку позивача відповідач виплатив йому заборгованість за рішенням суду у справі №500/3630/22 в сумі 25288,64 грн. – 31.07.2023.
Однак, не можна вважати співмірною суму несвоєчасно виплаченої при звільненні індексації в розмірі 25288,64 грн. із сумою розрахованої компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 511485,10 грн. за період з 08.10.2016 по 18.07.2022 з розрахунку 2110 днів.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 25288,64 грн/511485,10 грн (сума виплаченої індексації / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,05. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 242,41,52 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,05 х 2110 (календарних днів затримки розрахунку) = 25574,26 гривень.
Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу в розмірі 25574,26 грн. за період з 08.10.2016 по 18.07.2022 з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, а в решті за період задоволений судом з 19.07.2022 по 31.07.2023 судом першої інстанції здійснено розрахунок правильно в межах шість місяців в розмірі 25574,26 грн. 14667,41 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 висловилася, зокрема, щодо того, чи можна вважати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заробітною платою, та зазначила, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, колегія суддів вважає, що на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40241,67 грн. (а саме: за період з 08.10.2016 по 18.07.2022 - 25574,26 грн. та за період з 19.07.2022 по 31.07.2023 – 14667,41 грн.).
Підсумовуючи викладене та встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні коштів на користь позивача є сума 40241,67 грн. (а саме: за період з 08.10.2016 по 18.07.2022 - 25574,26 грн. та за період з 19.07.2022 по 31.07.2023 – 14667,41 грн.), а тому рішення суду першої інстанції слід змінити, доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи. Водночас доводи апеляційної скарги позивача щодо помилкового розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є частково обґрунтованими.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частин 1 та 2 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року у справі №500/5554/23 – змінити, а саме абзац третій резолютивної частини викласти у наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток/грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40241,67 грн.».
В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року у справі №500/5554/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                С.П. Нос

                                                                                            Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 11.03.2024