Номер провадження: 22-ц/813/299/24 
Справа № 521/19250/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третьої особи: Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» про скасування державної реєстрації нерухомого майна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Тополевої Ю. В. 26 січня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просив скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 30.08.2007 року був укладений договір іпотеки в забезпечення грошових зобов`язань позивача перед АКІБ «УкрСиббанк» за договором надання споживчого кредиту № 11206243000 від 30.08.2007 року, та за договором № 11206279000 від 30.08.2007 року. В подальшому, права кредитора за кредитним договором і договором про іпотеку від АКІБ «УкрСиббанк» перейшли до ПАТ «Дельта Банк». Сума кредиту, яка була отримана позивачем на підставі кредитного договору, складала 120000,00 доларів США. Внаслідок економічної кризи позивач не виконував свої зобов`язання за кредитним договором. 
Як зазначав позивач, у 2017 році ПАТ «Дельта Банк» намагався звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом реєстрації за собою права власності на іпотечне майно, шляхом подання відповідного позову до Малиновського районного суду м. Одеси, але 08.05.2018 року апеляційний суд Одеської області скасував рішення суду першої інстанції. Позивачу стало відомо, що ПАТ «Дельта Банк» через Державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюту С.В. здійснило державну реєстрацію за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порушення мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті та без повідомлення позивача.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності № 30629696 від 04 березня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк».
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дія Закону N 1304-VII не поширюється на задоволення вимог іпотекодержателя у вказаних правовідносинах, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є примусовим стягненням, бо позивач добровільно підписав іпотечне застереження. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Застереження у договорі іпотеки і є згодою іпотекодавця на відчуження (стягнення) іпотечного майна з визначених у застереженні підстав. Такі правові позиції висловлено у постановах Верховного Суду від 18.03.2018 року у справі №760/14438/15 та від 13.06.2018 року у справі №645/5280/16-ц.
Сторони про розгляд справи на 20.02.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ «Дельта Банк» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» – з однієї сторони, та ОСОБА_1 – з іншої сторони, був укладений договір про надання споживчого кредиту №11206243000, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 120000,00 доларів США строком до 30.08.2028 року під 12,5% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком.
У той же день, 30.08.2007 року, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір (а. с. 9).
Згідно п. 1.1 іпотечного договору, предметом іпотеки виступає нерухоме майно: квартира загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане майно належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності, яке зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 30.01.2001 року. Ринкова вартість предмету іпотеки становить 757957,00 грн.
Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 11206243000 від 30.08.2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 11206279000 від 30.08.2007 року.
08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» було передано активи та кредитні зобов`язання на користь ПАТ «Дельта Банк», в тому числі і право вимоги по договорах про надання споживчого кредиту № 11206243000 від 30.08.2007 року та № 11206279000 від 30.08.2007 року. Вказані обставини учасниками розгляду справи під час її розгляду не заперечувалися.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12.02.2014 року у справі № 521/18298/13-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, вартість якої визначена та погоджена сторонами на рівні 757957,00 грн. – в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №11206243000 від 30.08.2007 року, що станом на 26.06.2013 року становило 1292572,02 грн., в порядку задоволення вимог кредитора ПАТ «Дельта Банк».
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року заяву представника ПАТ «Дельта Банк» про роз`яснення рішення суду задоволено, роз`яснено, що звернення стягнення полягає у передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 08.05.2018 року у справі № 521/18298/13-ц ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року було скасовано. У задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» про роз`яснення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12.02.2014 року відмовлено.
Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 19.07.2019 року, 11.03.2019 року Державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манютою С.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45886564 (а.с. 5) .
Згідно вказаного рішення, право власності на квартиру загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк».
Підставами виникнення права власності на вказану квартиру зазначені: іпотечний договір від 30.08.2007 року; лист - вимога, серія та номер: 02.4.1/1458/17, видана 29.09.2017 року, видавник ПАТ «Дельта Банк»; повідомлення, серія та номер: 6507805842589, видавник: Укрпошта; лист - вимога, серія та номер: 02.4.1/1023/17, видана 07.09.2017 року, видавник ПАТ «Дельта Банк»; повідомлення, серія та номер: 65059004120142, виданий 07.09.2017 року, видавник: Укрпошта.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон N 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону N 898-IV).
За приписами частини першої статті 35 Закону N 898-IV, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону N 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008 року N 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон N 800-VI) норми статті 37 Закону N 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Приписами статті 36 Закону N 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом N 800-VI змін до статті 36 Закону N 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Однак, згідно пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року N 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Таким чином, з наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) та 19.05.2020 року у справі №644/3116/18 (провадження №14-45цс20).
У справі, рішення в якій переглядається, пунктом 4.2 Іпотечного договору від 30.08.2007 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Пунктом 4.4 Іпотечного договору від 30.08.2007 року передбачено, що звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 5.1 Іпотечного договору передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 5.2 Договору Іпотеки передбачено обов`язок іпотекодержателя надіслати рекомендоване повідомлення іпотекодавцю про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Однак, з матеріалів реєстраційної справи № 1782702551101 щодо квартири АДРЕСА_1 вбачається, що 07.09.2017 року на адресу ОСОБА_1 АТ «Дельта Банк» було направлено лист-вимогу № 02.4.1/1023/17 з вимогою в шестидесятиденний строк виконати на користь АТ «Дельта Банк» зобов`язання за кредитним договором (а. с. 114).
Із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_1 не отримував лист-вимогу, про що свідчить відсутність його підпису на рекомендованому повідомленні (а.с. 113).
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги боржнику, що було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій.
Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин
07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон N 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону N 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону N 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Згідно частини третьої статті 33 Закону N 898-IV, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону N 898-IV).
Таким чином, Закон N 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону N 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас, Закон N 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 року у справі № 759/5454/19. 
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 66,5 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем, який не має іншого житла, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.03.2019 року (а. с. 97-108), а отже, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Дельта Банк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договорів про надання споживчого кредиту від 30 серпня 2007 року № 11206243000, та № 11206279000, укладених в іноземній валюті.
Таким чином, у Державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» вищевказані висновки суду не спростовують, а містять лише перелік статей Закону України «Про іпотеку», що не може бути правовою підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 07 березня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе