Справа № 465/2324/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2291/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року,-
ВСТАНОВИВ:

в квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, до дати реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
В обґрунтування позовних вимог, з врахування заяви про уточнення позовних вимог,  покликається на те, вони з відповідачем познайомились у 2013 році та згодом поїхали за кордон, де влаштувались на роботу, винаймали квартиру, вели спільне господарство. Зазначає, що всі спільно зароблені кошти передавали в Україну її матері на зберігання. На початку червня 2016 року вони повернулись з-за кордону та проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу, як до, так і після укладення шлюбу. В подальшому, 30.07.2016 року між ними було укладено шлюб, про що зроблено запис № 86 Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану. Восени 2016 року ОСОБА_3  знову поїхав за кордон та всі зароблені кошти переказував позивачці, на ці кошти ними було придбано меблі у квартиру. Крім того, 14.07.2017 року ними було придбано автомобіль марки OPEL ASTRA, 2006 року випуску, за який було сплачено кошти в сумі 5 000 доларів США і який зареєстрований на позивачку, а в серпні 2017 року автомобіль марки MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, 2004 року випуску, за який було сплачено кошти в сумі 10 100 доларів США, який в подальшому відчужено іншій особі, однак відповідач надалі продовжує ним користуватися. Також позивачка вказує, що за час перебування в шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 , покупцем якої, внаслідок сімейних обставин, в договорі купівлі - продажу одноосібно зазначено відповідача, а також майно, яке в ній на даний час знаходиться. Стверджує, що відповідач, під час укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири, запропонував передбачити в договорі пункт, згідно якого квартира куплена за його особисті кошти, на що позивачка погодилась. Вважає, що відповідач таким чином ввів її в оману, оскільки заздалегідь передбачав можливість розірвання шлюбу. Зазначає, що відповідач має намір відчужити спільно придбану квартиру, оскільки проживає разом з іншою жінкою та поселив її у квартирі, яка придбана за спільні кошти, разом з рухомим майном, яке в ній перебуває. 
З наведених підстав просить:
встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 27 липня 2014 року по дату реєстрації шлюбу, тобто 30 липня 2016 року;
визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін:
кватиру  АДРЕСА_2 вартістю 301 000;
рухоме майно, що знаходиться в квартирі  АДРЕСА_2 , а саме : холодильник ОСОБА_5  вартістю 3600 грн., пральну машину LG вартістю 2400 грн., кутовий диван вартістю 3000 грн., - загальною вартістю 9 000 грн.,
рухоме майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: спальня, придбана 25.07.2016 року, вартістю 30 520 грн., меблі, придбані 03.10.2016 року вартістю 4 506 грн.,;
грошові кошти від продажу автомобіля марки MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, 2004 року випуску вартістю 260 000 грн.;
автомобіль марки OPEL ASTRA, 2006 року випуску вартістю 130 000 грн.;
грошові кошти, виплачені за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 100 000 грн.;
поділити спільне майно, набуте подружжям, а саме: визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; рухоме майно вартістю 9 000 грн., що знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 , виділити у власність позивачки автомобіль марки OPEL ASTRA, 2006 року випуску;
виділити відповідачу грошові кошти від продажу автомобіля марки MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, 2004 року випуску; 1/2 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; грошові кошти виплачені за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; рухоме майно зі списку вартістю 35 026 грн.;
стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію за різницю у вартості розділеного майна в сумі 128 013 грн.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано встановленим факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу, в період з 27 липня 2014 року по 30 липня 2016 року, тобто по дату реєстрації шлюбу.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .
Залишено у власності ОСОБА_1 автомобіль Opel Astra G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 96 110 гривень 00 коп.
Залишено у власності ОСОБА_1 рухоме майно на загальну суму 9 000 гривень 00 коп., а саме холодильник «Веко», вартістю 3600 гривень 00 коп.; пральну машину «LG», вартістю 2400 гривень 00 коп.; кутовий диван вартістю 3000 гривень 00 коп., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 .
Залишено у власності ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016 року, в розмірі 45 000 гривень 00 коп.
Залишено у власності ОСОБА_3 грошові кошти від продажу автомобіля Mercedes Benz Sprinter 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, вартістю 359 900 гривень 00 коп.
Залишено у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35 026 гривень 00 коп., а саме спальний набір вартістю 30520 гривень 00 коп.; меблевий набір, вартістю 4506 гривень 00 коп., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 9 989 гривень 20 коп. та судові витрати за проведення експертиз в розмірі 2 400 гривень 00 коп.
В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1  та представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні решти її позовних вимог є незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що сторонами була погоджена вартість придбаного під час перебування в шлюбі майна та відповідач визнав позов в частині виплати грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя, однак провів помилковий розрахунок. Вважає, що судом надано вірно оцінку доказам на підтвердження дійсної вартості придбаного майна, але його вартість не є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні. Стверджує, що оскільки вартість всього спільного майна становить 1 070 036 грн, а за позивачкою визнано право на частку вартість якої становить 367 310 грн., то на її користь підлягає стягненню компенсація за відхилення від рівності часток подружжя в розмірі 167 408 грн, яку відповідач частково визнав. Просить рішення суду в частині відмови у позові про компенсацію за відхилення рівності часток, враховуючи вартість отриманого сторонами майна, згідно оскаржуваного рішення суду, скасувати та ухвалити в цій частині постанову про стягнення з відповідача грошової компенсації за відхилення від рівності часток в отриманому згідно розподілу майні.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 вказує, що рішення суду в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто, по дату реєстрації шлюбу, а також в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_2 та подальшого поділу квартири між сторонами, а також залишення позивачу в порядку поділу майна грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016 року, в розмірі 45 000 гривень 00 коп. та рухомого майна на загальну суму 35 026 грн, яке знаходиться в зазначеній квартирі, є незаконним і необгрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Зазначає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений нею період, оскільки сторони, перебуваючи за кордоном, проживали окремо, мали окремий бюджет, не робили жодних спільних покупок, а почали спільно проживати фактично з дня реєстрації шлюбу. Вважає, що показання свідків у справі не можуть вважатись такими, що підтверджують факт спільного проживання сторін в Республіці Італія, оскільки про начебто такий факт їм відомо виключно зі слів позивачки, а надані позивачкою фотографії сторін вказують лише на спільний відпочинок у 2014 та 2015 роках. 
Стверджує, що з цих підстав не підлягали до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін рухомого майна, придбаного до моменту реєстрації шлюбу, та грошових коштів в розмірі 100 000 грн., виплачених за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру у м. Бережани. Зазначає, що згідно з договором купівлі-продажу за вказану частку квартири відповідач сплатив 45000.00 грн., що свідчить про необізнаність позивачки з обставинами придбання вказаного майна, оскільки на той час сторони не проживали однією сім`єю. З наведених вище підстав не підлягали й задоволенню позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін меблевого набору, оскільки такий був придбаний відповідачем за особисті кошти до реєстрації шлюбу з позивачкою. 
Апелянт вказує, що квартира АДРЕСА_2 хоч і була придбана за час перебування сторін в шлюбі, проте куплена за його особисті кошти, про що свідчить нотаріально посвідчена заява позивачки від 04.07.2017 року, в якій вона стверджує, що відповідач купує спірну квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя. Стверджує, що така заява позивачкою була написана добровільно, оскільки та обставина, що кошти є його особистими була достовірно відома і визнавалась, як позивачкою, так і її матір`ю. Крім того, заява позивачки, яка фактично є одностороннім правочином, нею не оспорюється, а відтак вважається дійсною. Вважає, що позивачкою не надано доказів того, що заява від 04.07.2021 року була написана нею під примусом і що зміст заяви не відповідав її волі. 
З наведених підстав просить рішення суду в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю в період з 27 липня 2014 року по 30 липня 2016 року, по дату реєстрації шлюбу, а також в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_2 та подальшого поділу квартири між сторонами, а також залишення позивачу в порядку поділу майна грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016 року, в розмірі 45000.00 грн. та рухомого майна на загальну суму 35026.00 грн., яке знаходиться в зазначеній квартирі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 слід задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі – СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Стаття 74 СК України передбачає, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України.
Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.
Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання встановленим факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до дати реєстрації шлюбу 30 липня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року позивачка та відповідач спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, буди пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, за спільні кошти купили 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , придбали меблі для цієї квартири, тому позивачка має право на захист шляхом задоволення позову в частині встановлення факту проживання з відповідачем в період часу з 27 липня 2014 року до дати реєстрації шлюбу 30 липня 2016 року.
Встановивши факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо поділу між сторонами майна, набутого в цей період часу, дійшов висновку про те, щоб залишити у власності ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана 07 червня 2016 року в розмірі 45000.00 грн., а також залишити у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35026.00 грн., що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 .
Такі висновки суд обґрунтовував тим, що оскільки судом встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, то майно, придбане ними в цей період часу, є спільним майном подружжя, і з огляду на засади рівності часток, це майно підлягає поділу між ними в рівних частках.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною ( визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов2язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Пункт 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав.
Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбанню майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про прав власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Такий висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі №337-5266/15-ц.
При застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами подружніх взаємних прав обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026 цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні чи індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише факт спільного проживанням сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому статус спільної власності подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня1999 року №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто, наявність спільних витрат, спільного бюджету,, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки ( статті 3, 74 СК України). 
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
Ураховуючи наведене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання майна, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому статусу спільної сумісної власності.
Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.
Крім цього, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з пояснень позивачки, показань свідків про те, що з 2014 року позивачка та відповідач проживали разом в Італії, де разом працювали, разом проживали, вели спільне господарство та домашні побутові справи, мали спільний побут та спільний бюджет, разом їздили на відпочинок, разом знаходилися в компанії знайомих та друзів. 
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , взяв до уваги показання позивачки, свідків, фотографії про їх перебування в Італії, про їх спільний відпочинок, та вважав, що оскільки найближче оточення вважало, що між ними склалися відносини як чоловіка та жінки, які проживали разом і мали намір одружитися, та характеризувало їх відносини, як подружні, дійшов висновку про ведення ними спільного господарства, що позивачка та відповідач знаходилися у фактичних шлюбних відносинах і на ці правовідносини поширюється дія ст. 74 СК України, а тому вважав встановленим спільне проживання позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року.
Такі твердження ОСОБА_1 , свідків заперечив відповідач, ствердивши, що з липня 2014 року до 30 липня 2016 рокуїхні з позивачкою відносини були дружніми, разом проведений час, спільний відпочинок, чого він не заперечує, не дають підстав вважати, що вони в цей період часу проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, їхні стосунки не були сімейними, проживали окремо один від одного, кожен мав окремий бюджет, не робили спільних покупок і не мали жодних спільних прав та обов`язків.
З`ясування цих обставини лише з пояснень позивачки, свідків, з врахуванням заперечень відповідача, за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження ведення з відповідачем спільного господарства, наявності у неї в цей період часу спільного з відповідачем бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи за спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків, як подружжя, не може братись судом до уваги.
На думку колегії суддів, надані позивачкою світлини (фотографії), на яких зображено спільний відпочинок сторін, показання свідків, в тому числі про обставини, про які їм було відомо зі слів позивачки, якими підтверджується спільний відпочинок позивача і відповідача, їх спільна присутність, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце протягом з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 рокуусталені відносини, які притаманні подружжю, а відтак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що одночасне перебування позивачки та відповідача в Італії на роботі, їх періодичні зустрічі, спілкування з позивачкою, їх спільний відпочинок, чого відповідач не заперечує, є доказом спільного проживання позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу, саме як подружжя.
Суд першої інстанції встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на підставі пояснень сторін, показань свідків та фотографій, що не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин, окрім цього навіть сам факт спільного проживання без установлення обставин ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є достатньою підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання у зв`язку з цим майна, придбаного в цей період часу, об`єктами права спільної сумісної власності сторін та поділ між ними цього майна. 
Разом з тим, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності у неї з відповідачем спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому, на думку колегії суддів, позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами факту проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами факту проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження ведення з відповідачем в цей період часу спільного господарства, наявності у неї з відповідачем спільного бюджету, спільних витрат на придбання майна, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності грошових коштів, виплачених за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивачка покликається на те, що ці кошти було виплачено ОСОБА_6 на виконання умов договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири, укладеного 07 червня 2016 року, у пункті 5 якого зазначено, що підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту одержання нею від покупця, яким зазначено ОСОБА_3 , 45000.00 грн., як оплати за продану частку квартири, однак ці кошти, як стверджує позивачка, були спільними, оскільки набуті за час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак набута у власність ОСОБА_3 1/4 частка цієї квартири, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Разом з тим, твердження позивачки про спільність коштів в розмірі 45000.00 грн., що відповідно до умов договору були сплачені ОСОБА_3 за придбання ним у власність 1/4 частки у вищезгаданій квартирі, не підтверджені нею належними та допустимими доказами, такі твердження заперечуються відповідачем, які позивачкою не спростовані, окрім цього позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею доходів, не змогла підтвердити наявність у неї на рахунку коштів на час укладення договору купівлі продажу 1/4 частки квартири.
І оскільки в пункті 5 договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири, укладеного 07 червня 2016 року, зазначено, що підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту одержання нею від покупця, яким зазначено ОСОБА_3 , 45000.00 грн., як оплати за продану частку квартири, а позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували вищенаведені обставини, то колегія суддів приходить до висновку, що ці кошти в сумі 45000.00 грн. були сплачені саме ОСОБА_3 , а відтак 1/4 частка квартири є його особистою власністю, що спростовує твердження позивачки, що ця частка квартири є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Крім цього, оскільки 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 була придбана до реєстрації між сторонами шлюбу, а колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто, в період придбання 1/4 частки квартири, а тому не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що не підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_1 про залишення у власності ОСОБА_3 грошових коштів, в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 45000.00 грн. в порядку поділу майна. 
З цих же підстав колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який в порядку поділу майна залишив у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35026.00 грн., а саме спальний набір вартістю 30520 гривень 00 коп.; меблевий набір, вартістю 4506 гривень 00 коп., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , вважаючи, що це рухоме майно є спільним майном подружжя.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано лише меблевий набір вартістю 4506.00 грн., такий було придбано за їх спільні кошти, що сторонами не заперечувалося, а тому такий є спільним майном подружжя.
Що стосується спального набору вартістю 30520.00 грн., то такий було придбано до реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто, в період придбання спального набору, а тому спальний набір вартістю 30520.00 грн. не є спільним майном подружжя, що спростовує висновок суду першої інстанції про те, що таке майно підлягає поділу та про залишення такого в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_3 .
А відтак, з врахуванням відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1 та в порядку поділу майна залишив у власності ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана 07 червня 2016 року в розмірі 45000.00 грн., а також залишив у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35026.00 грн., що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , вважаючи, що таке майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки таке було набуте в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, а судом першої інстанції було встановлено факт проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в цей період часу.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб 30 липня 2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири, укладеного та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. 06.07.2017 року, ОСОБА_7 , як продавець, продала, а ОСОБА_3 , як покупець, купив квартиру АДРЕСА_2 .
У пункті 8 цього договору зазначено, що дружина покупця – ОСОБА_1 стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Тернопільської області 04.07.2017 року за реєстровим №834.
Тобто, позивачка, написавши таку заяву, на час укладення договору купівлі-продажу визнавала ту обставину, що кошти, за які була придбана спірна квартира, належали відповідачу на праві особистої власності, і що на придбану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя.
І в суді першої інстанції в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечувала написання нею вищезгаданої заяви, пояснила, що довіряла відповідачу, повірила в те, що ця умова в договорі зазначається лише для того, щоб в подальшому уникнути матеріальних претензій її матері щодо коштів на квартиру, які вона витратила, окрім цього, за відсутності такої умови в договорі відповідач би відмовився укласти цей договір. 
Слід зазначити, що твердження ОСОБА_1 про написання нею заяви під впливом примусу чи під впливом обману, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, заява про те, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Тернопільської області 04.07.2017 року за реєстровим №834, що є одностороннім правочином, ОСОБА_1 в судовому порядку не оскаржувалася, така є чинною.
Слід врахувати, що пункт 8 договору купівлі-продажу квартири, у якому зазначено, що дружина покупця – ОСОБА_1 стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, є чинним. 
Визнаючи квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності, здійснюючи поділ цієї квартири та визнаючи за позивачкою та відповідачем за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частку, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. 06.07.2017 року, а саме, пункт 8 цього договору, який є чинним, а також зміст заяви ОСОБА_1 , справжність підпису якої посвідчено Осохівським В.М., приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Тернопільської області 04.07.2017 року, яка також є чинною, у якій вона стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, якими самою позивачкою спростовано презумпцію спільної сумісної власності на квартиру, оскільки зазначені договір купівлі-продажу і заява ОСОБА_1 підтверджують набуття спірної квартири саме в особисту приватну власність ОСОБА_3 .
При цьому колегія суддів враховує те, що позивачка, як заінтересована особа, не скористалася правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору в частині пункту 8 договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 06.07.2017 року, а також щодо визнання за правилами одностороннього правочину недійсною її заяви, у якій позивачка стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя.
Заява одного з подружжя про визначення правового режиму коштів, за які інший з подружжя під час перебування у шлюбі придбає нерухоме майно, та про подальший правовий режим права власності на таке майно, є правочином. У разі якщо такий правочин неоспорений і не визнаний судом недійсним – при поділі такого майна відсутні підстави для зміни правового режиму права власності на це майно, встановленого відповідною заявою одного з подружжя. 
Даючи оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивачка повинна була довести належними та допустимими доказами обставини, на які посилалася на підтвердження позову, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який визнав об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 та в порядку поділу спільного сумісного майна визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним з них право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 та приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 була придбана виключно за кошти ОСОБА_3 , а відтак така є його особистою приватною власністю, тому не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а відтак не може підлягати поділу, як спільне майно подружжя з визнанням за кожним з них права власності на ідеальну частку цієї квартири, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення цих позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог судового рішення про відмову в їх задоволенні. 
Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскільки автомобіль Mercedes Benz Sprinter 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, набутий колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі, то такий є спільним сумісним майном подружжя.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивачки різниці у вартості поділеного між ними майна в сумі 128013.00 грн., суд першої інстанції зазначив, що оскільки судом вирішується питання щодо виділеного спірного майна в натурі та присудження рухомого майна кожному з подружжя, суд не вбачав підстав для виплати грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя. 
Апелянт ОСОБА_1 не погодилася з таким висновком суду, зазначивши в апеляційній скарзі про те, що враховуючи вартість майна, яке судом першої інстанції визнано спільним майном подружжя та виділено у власність кожному з подружжя, а також те, що частка відповідача у виділеному йому майні є більшою, а тому вважає, що на її користь підлягає стягненню з відповідача грошова компенсація за відхилення від рівності часток подружжя у розмірі 167408. 00 грн. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачкою неодноразово уточнювалися позовні вимоги, однією із позовних вимог була вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за різницю вартості поділеного майна в розмірі 128013 грн., в подальшому ця вимога позивачкою не уточнювалася.
Разом з тим, як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , цей автомобіль був відчужений 03.11.2018 року, тобто, під час перебування сторін у шлюбі, який між сторонами розірвано 18.12.2019 року, тобто, задовго до розлучення.
Як зазначає ОСОБА_3 у своїх поясненнях, кошти від реалізації автомобіля були використані в інтересах сім`ї, такі твердження відповідача позивачка не спростувала.
За таких обставин, а також беручи до уваги те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, у зв`язку з чим дійшла також висновку про те, що грошові кошти в розмірі вартості 1/4 частики квартири АДРЕСА_1 та спальний гарнітур вартістю30520.00 грн., не є спільним майном подружжя, а відтак таке не може враховуватися при поділі майна, а також враховуючи вартість решти майна, яке є спільним сумісним майном подружжя, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення судом позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя, розмір якої позивачкою не уточнювався.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про:
-визнання встановленим факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу, в період з 27 липня 2014 року по 30 липня 2016 року, тобто по дату реєстрації шлюбу;
-визнання об`єктом права спільної сумісної власності  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 кватири  АДРЕСА_2 ;
-визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 ;
-визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_3 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 ;
-залишення у власності ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016 року, в розмірі 45 000 грн. 00 коп.;
-залишення у власності ОСОБА_3 рухомого майна на загальну суму 35 026,00 грн., що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 ; 
та стягнення судового збору – скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 28.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк