П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/3362/21	

                                                                                                                                     Головуючий в 1 інстанції: Хурса О. О.
                                                                                                                                      Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.    

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                              В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення та не виплати пенсії позивачці – протиправною та дискримінаційною;
- визнати протиправним та дискримінаційним та скасувати рішення відповідача про відмову у поновленні пенсії позивачці від 10.12.2020 року;
- зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;
- стягнути з відповідача коштів в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці. 
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач має право на відновлення пенсії з 07.10.2009 року, адже 07.10.2009 року Рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 були скасовані дискримінуючи положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і яке обґрунтовано нормами ст. ст. 35, 46, 49 Закону про пенсії та Конвенцією про захист прав люди основоположних свобод. До того ж висновку позивач дійшов на підставі рішення ЄСПЛ у справі “Case of Pichkur v. Ukraine” (Case № 10441/06), яке має обов`язковий характер для України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.  
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та  прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірним питанням в справі є не призначення пенсії, а поновлення її виплати, як громадянину України. Документ, який посвідчує особу Позивачки повинен відповідати наступним критеріям - доводити особу людини, її вік та місце проживання. Мова про необхідність доведення належності до громадянства, у відповідному Порядку 22-1, не іде. Враховуючи, що у громадян України, які постійно проживають за кордоном та виїхали до 2019 – в момент їх виїзду вилучалися внутрішні паспорти громадян України, а також враховуючи, що паспорти громадян України для виїзду за кордон, котрі видавалися в момент виїзду з України, не містять відомостей стосовно місця проживання громадян за кордоном, а також враховуючи, що всі ці громадяни проживаючи за кордоном отримують відповідні документи держави міста прибування, що посвідчують їх особу, вік та місце проживання в країні, де знаходиться громадянин України, і що саме на підставі цих закордонних документів ідентифікується особа цього громадянина за кордоном – слід дійти висновку, що посвідчення особи, на підставі якого була ідентифікована та верифікована особа заявника, це єдиний документ, який існує в природі, що повністю відповідає вимогам Порядку 22-1. Також зазначає, що якщо відповідач має сумніви у належності позивачки до громадянства України, то він не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин.
Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була призначена пенсія за віком з 14.04.1995 року, що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с.34, т.1). 
До 1998 року позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому позивач виїхала з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.
Сторони не заперечують, що виплату пенсії позивачу було припинено з 1998 року.
15.01.2020 позивач звернулася до ГУ ПФУ з заявою про поновлення пенсії за віком (а.с.65-66, т.1)
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №420/3904/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином розглянути подану заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії та додані до неї документи та прийняти рішення за наслідками розгляду такої заяви відповідно до вимог Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
На виконання вищевказаного рішення суду ГУПФУ прийняло Рішення від 10.12.2020 року №1500-0305-8/100406, яким позивачу відмовлено в поновленні пенсії на тій підставі, що нею не була дотримана вимога щодо особистого звернення за поновленням пенсії, а представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень передати до УПФУ її особисту заяву про поновлення пенсії; до заяви не долучено документи, що підтверджують фактичне проживання в межах України (а.с.45-46, т.2)
Не погодившись з відмовою ГУПФУ в Одеській області, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки представник позивача подавав заяву про поновлення виплати пенсії без дотримання вимог ст.44 Закону № 1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ в межах спірних правовідносин дія правомірно.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV  (далі  Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV  закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються  Законами України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (далі - Закон № 1058-IV),  Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ  (далі  -  Закон № 1788-ХІІ).
Припинення виплат пенсій було передбачено п. 2 ч. 1 ст.  49  та ст.  51 Закону № 1058-IV, в редакції, чинній до 07 жовтня 2009 року.
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.  49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 вказаного закону  передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення  статті 51 Закону № 1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення  Закону № 1058-ІV  втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3. цього  Рішення, оспорюваними нормами  Закону № 1058-IV  держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч. 2  ст. 152 Конституції України  закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З огляду на зазначене, положення п. 2  ч. 1 ст. 49 та другого речення  статті 51 Закону № 1058-IV  втратили чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.
З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного  Закону. З цього часу органи пенсійного фонду мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Такої ж правової позиції підтримується і Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі №127/20588/17, від 18.07.2018 у справі №263/3644/17, від 17.08.2018 у справі №667/1514/16-а.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була призначена пенсія за віком з 14.04.1995 року, що підтверджується пенсійним посвідченням ІПН НОМЕР_1 та пенсійне посвідчення.
В серпня 1998 року позивачка виїхала за кордон (до Ізраїлю) на постійне місце проживання в зв`язку з чим виплату пенсії призначеної на території України припинено.
15.01.2020 позивач звернулася до ГУ ПФУ з заявою про поновлення пенсії за віком.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №420/3904/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином розглянути подану заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії та додані до неї документи та прийняти рішення за наслідками розгляду такої заяви відповідно до вимог Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
На виконання вищевказаного рішення суду ГУПФУ прийняло Рішення від 10.12.2020 року №1500-0305-8/100406, яким позивачу відмовлено в поновленні пенсії на тій підставі, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, який призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувачу пенсії. Вказано, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі з урахуванням додатково поданих документів. Особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) вік. Також повідомлено, що пенсійна справа ОСОБА_1 відсутня у відділі з питань перерахунків пенсій №1. Враховуючи вищевикладене, а також те, що до рішення  не долучені документи про фактичне місце проживання в межах України, для поновлення виплати пенсії підстави відсутні.
Позивач не погоджується з рішенням пенсійного органу та зазначає, що посвідчення особи, на підставі якого була ідентифікована та верифікована особа заявника, це єдиний документ, який існує в природі, що повністю відповідає вимогам Порядку 22-1 вказує на протиправність рішення.
Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню пенсійного органу, колегія суддів зазначає наступне.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій також урегульовано порядком № 22-1.
Згідно з положеннями пункту 2.9 порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.
Як встановлено судом апеляційної інстанції до заяви про призначення пенсії представником позивача надано копію посвідчення особи на ім`я ОСОБА_2 , № НОМЕР_2 видане 22.01.2015 відділенням МВС м. Рішон-ле-Ціон в Державі Ізраїль.
Таким чином, спірним у межах даної справи є питання, чи є копія посвідчення особи з перекладом на ім`я позивачки, видана Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, документом, який посвідчує особу у розумінні норм законодавства України, зокрема пункту 2.9 порядку № 22-1.
Відповідно до частини першої  статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI  (далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим  Законом  із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
Пунктом 2.22 порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 2.23 порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
З аналізу вищевказаних приписів порядку № 22-1 слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений порядком № 22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.
Колегія суддів зазначає, що подане представником позивачки посвідчення, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, відповідно до законодавства України не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за призначенням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 порядку №22-1.
При цьому, посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини першої  статті 13 Закону №5492-VI, а положення інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої  наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1.4 зазначеної інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.
Аналогічна правова позиція щодо тлумачення норм  Закону № 1058-IV  та порядку    № 22-1 викладена у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 540/1588/19 від 5 травня 2022 року у справі № 520/9776/19, від 30 січня 2023 року у справі № 200/11358/19-а.
Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 є громадянкою України (з посиланням на наявні у справі докази), на результат розгляду цієї справи не впливають, через те, що зазначені обставини не є предметом розгляду цієї адміністративної справи.
Предметом розгляду цієї справи є правомірність рішення відповідача про відмову в поновленні виплати позивачу пенсії     в зв`язку з тим, що до заяви не додано усіх необхідних документів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до заяви про перерахунок/поновлення виплати  пенсії позивачем не було додано жодного документу, який відповідно до українського законодавства підтверджував громадянство заявниці та дозволяв би ідентифікувати її особу.
Водночас, наявна в матеріалах справи копія паспорту для виїзду за кордон ОСОБА_1 №  НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_1 відповідачу не надавалася та при цьому як станом на момент виникнення спірних правовідносин, так і станом дату розгляду справи такий документ закінчив строк дії у зв`язку із чим паспорт вважається недійсним.
Колегія суддів наголошує, що в даному випадку саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним для посвідчення особи громадянина України – ОСОБА_1 та остання не позбавлена можливості через консульські установи України в Ізраїлі отримати дійсний паспорт України для виїзду за кордон чи повторно продовжити строк його дії.
Таким чином, позивачем при зверненні про призначення пенсії не надано належного документу до відповідача, який би посвідчував його особу та місце проживання.
Також, аналізуючи наведені норми пенсійного законодавства які регулюють порядок подання, звернення до пенсійного органу, колегія суддів приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо заяви представника позивача про поновлення виплати пенсії, оскільки зазначеними нормативними актами не передбачена можливість звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення пенсії шляхом направлення документів поштою (пункт 1.9 Порядку №22-1), такий вид подання документів передбачений лише для громадян України, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації.
Разом з тим,  Законом №1058-IV, Порядком № 22-1 та Положенням № 13-1 передбачено два варіанта звернення до пенсійного органу з подібними заявами: звернення особисто або через представника та звернення в електронній формі через  вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID.
Отже, вірними є твердження відповідача про порушення позивачем та його представником порядку звернення до органу Пенсійного Фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії, оскільки представник позивача, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально та апостильованої, звернувся до відповідача не особисто, а шляхом надіслання документів поштою, що позбавляє представників пенсійного органу виконати ряд обов`язків, передбачених  Законом №1058-IV  та Порядком № 22-1 (пункт 4.2), щодо ідентифікації особи, перевірки повноважень представника, огляд оригіналів документів, що подаються в копіях тощо.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії, відповідач діяв відповідно до закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняв дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримувався встановленої законом процедури. 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення основної вимоги позивача щодо скасування рішення про відмову у поновлені виплати пенсії, то відсутні підстави для задоволення й інших вимог щодо зобов`язання вчинити дії з поновлення виплати пенсії, провести її індексацію, виплатити компенсацію втрати частини доходів та моральної шкоди.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апелянта про те, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом та відсутні чинні положення пенсійного законодавства, які б забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон, оскільки в даному випадку позивач не позбавлений права на призначення йому пенсії за віком та права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії з наданням відповідних підтверджуючих документів.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5  ст.328 КАС України.            
                                                             Повний текст постанови складено та підписано  19 березня  2024 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова