УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3182/23 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 72 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 295/3182/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов мотивувала тим, що перебувала у шлюбі із відповідачем, який рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23.11.2020 розірвано. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_3 .
На даний час дитина проживає разом з нею в орендованій квартирі АДРЕСА_1 .
Вона самостійно виховує та утримує дитину. Участь батька у вихованні дитини обмежується нерегулярною сплатою коштів на її утримання. З позовом про стягнення аліментів до суду не зверталася, договір між батьками про утримання дитини та участь у її вихованні не укладався. Усі витрати, пов`язані з фізичним та духовним розвитком дитини, фактично несе вона одноосібно.
Починаючи від моменту розірвання шлюбу і на теперішній час, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов`язками.
Зазначає, що дитина має особливі здібності до вивчення мов, зокрема французької. Вона дбає про розвиток особливих здібностей ОСОБА_4 , в тому числі шляхом забезпечення спілкування дитини з носіями мови. З цією метою вона тривалий час забезпечувала проживання доньки у Франції. Водночас, дозвіл на виїзд дитини за межі України, навіть з метою навчання, відповідач надав лише один раз після попередніх наполегливих її прохань, що не відповідає інтересам дитини. 
Відповідач також не виявляє особливого інтересу до умов проживання та стану здоров`я доньки, її фізичного і духовного розвитку. Її матеріальний стан дозволяє створити для доньки усі необхідні умови для проживання, навчання, відпочинку, в тому числі оздоровлення поза межами України.
Відповідач характеризується негативно. Притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124, 130 КУпАП. Внаслідок систематичного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків виникла необхідність захисту інтересів малолітньої дитини шляхом позбавлення батьківських прав її батька.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач взагалі ніколи не був поряд зі своєю єдиною донькою з дня її народження. 
Зазначає, що ОСОБА_2 навіть не забирав її із пологового будинку з дитиною. У неї взагалі не було з ним спільного сімейного життя та спілкування доньки з батьком. Останній самоусунувся від цього. Вона ніколи не перешкоджала відповідачу зустрічатись із донькою.
Вважає, що сама по собі неявка відповідача в жодне судове засідання у справі свідчить про відсутність жодного інтересу до дитини. Відсутність батька в житті дитини з дня її народження по цей час є свідченням наявності цих виняткових обставин, що дають законні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 . Суд першої інстанції ухвалив рішення в порушення інтересів дитини.
Вважає, що свідоме самоусунення від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку доньки є визначеною законом підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої доньки.
Відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача надійшов до суду із порушенням встановленого строку.
У судовому засіданні позивач та її представник – адвокат Левчук Т.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають її доводам.
Представник відповідача – адвокат Галагуз В.В. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві Державної адміністрації надіслав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі.
Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності тих виняткових обставин, які б дали змогу застосувати такий крайній захід, як позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції мотивуючи таким.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 15).
Згідно копії рішення Малинського районного суду Житомирської області від 23.11.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а. с. 14).
Як убачається із договору оренди квартири АДРЕСА_2 від 01 січня 2023 року, малолітня донька разом матір`ю із позивачем проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 11-12).
Відповідно до довідки № 293 від 28.10.2022 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у Київській гімназії № 287 Святошинського району м. Києва (а. с. 17).
Згідно копії характеристики від 22.11.2022, ОСОБА_1 працює викладачем французької мови у багатомовній школі «Nice School» з 01.01.2020 по теперішній час і характеризується позитивно (а. с. 19). 
Відповідно до висновку Святошинської районної місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування № 107-3039 від 19.05.2023, останній вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 72-75). 
Як зазначив представник відповідача, ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав.
12 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про визначення порядку участі батька у вихованні дитини. Вказані обставини свідчать про те, що він зацікавлений у збереженні зв`язку з дитиною, спілкуванні та її вихованні.
Позивач не зверталася до суду із позовом про стягнення із відповідача аліментів на утримання доньки. 
У той же час вона не заперечує, що останнім здійснювалися їй періодично грошові перекази на дитину, але у незначних розмірах. Це у свою чергу не дає достатніх підстав стверджувати про свідоме ухилення відповідача від утримання доньки.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач зовсім не цікавиться життям дитини, не бере участі у її вихованні, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не виконує своїх обов`язків щодо належного утримання дитини.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дочки та вказав, що позивачем не підтверджено ухилення відповідача від виховання дитини і його винна поведінка. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, отже він не втратив інтересу до дитини і має намір на відновлення відносин із нею, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі в житті доньки.
Колегія суддів погоджується із таким висновком і відхиляє довід апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд попередньої інстанції не врахував висновок Святошинської районної місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування № 107-3039 від 19.05.2023, про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
При дослідженні цього висновку суд вказав, що він є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Судом встановлено, що відповідач не був присутній на засіданні комісії при розгляді питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, своїх пояснень з цього приводу не надавав.
Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд оцінив означений висновок у сукупності з іншими доказам і сам по собі він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу позбавлення відповідача батьківських прав.
Крім того, висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Аргументи апеляційної скарги, про те, що байдужа поведінка відповідача стосовно своєї дитини носить системний, триваючий характер, що вказує на фактичне самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги. Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 18 січня 2024 року.