ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 р.	Справа № 480/4171/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2023, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі                         № 480/4171/23
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського  окружного адміністративного суду з позовом до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у          м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран Ірини Миколаївни про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959 від 22.03.2023.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що підставою для відкриття виконавчого провадження є вимога про сплату боргу (недоїмки) № ф-2470-54, видана 13.11.2018. Даний виконавчий документ (його дублікат) пред`явлено до примусового виконання після 23.02.2023, тобто з порушенням тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки стягувачем за цим документом є держава. Проте, всупереч ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ не було повернуто стягувачу.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран Ірини Миколаївни про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959 від 22.03.2023.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пр-т Перемоги, 6, м. Суми, Сумська область, 40020, код ЄДРПОУ 40211121) суму сплаченого судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 грн.
Не погодившись з рішенням суду  першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В  обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що 23.03.2023 до відділу надійшла заява стягувача ГУ ДПС у Сумській області про прийняття на повторне примусове виконання дубліката вимоги ф-2470-54 від 13.11.2018 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ГУ ДПС у Сумській області  боргу 15989,54 грн. Керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження" 22.03.2023 старшим державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження та направлено сторонам. З метою виконання виконавчого документу, керуючись ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", старшим державним виконавцем винесено та направлено постанову про арешт коштів боржника. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції звертав увагу на формальні строки не беручи до уваги фактичні обставини справи, а саме строк переривання та повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання, зокрема його дублікату (втрата виконавчого документа), що не позбавляє право стягувача подати на виконання дублікат виконавчого документа, враховуючи той факт, що стягувач, є органом, який уповноважений на видання цього документа з  урахуванням чинного законодавства  України. Щодо стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат по справі зазначив, що відділ є бюджетною неприбутковою установою, не має власних активів, що унеможливлює постановку питання стягнення понесених витрат.     
Відповідно до ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 22.03.2023р. старшим державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959, боржником в якій зазначено ОСОБА_2 , (на даний час - ОСОБА_3 , що вбачається зі свідоцтва про зміну імені Серія НОМЕР_2 ).
Як вбачається зі змісту вищевказаної постанови, підставою для відкриття виконавчого провадження є Вимога № ф-2470-54, видана 13.11.2018 ГУ ДПС у Сумській області про стягнення боргу 15989,54 грн. з ОСОБА_2 на користь ГУ ДПС у Сумській області.
Дата набрання чинності вимогою значиться як 03.12.2018р.
Крім того, в межах виконавчого провадження №71367959 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.03.2023, постанову про стягнення виконавчого збору від 22.03.2023 та постанову про арешт коштів боржника від 31.03.2023.
Представником позивача згідно з ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» подано скаргу з вимогою скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження                 ВП № 71367959, а також про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.03.2023, постанову про стягнення виконавчого збору від 22.03.2023 та постанову про арешт коштів боржника від 31.03.2023.
Листом від 24.04.2023р. №/35698 адвокату надана відповідь, де вказано, що відповідно до ч.2, ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що враховуючи приписи частини 5 статті 12 Закону №1404-VIII, з 27.12.2018р. (дата останнього повернення вимоги) розпочався тримісячний строк для пред`явлення вимоги до виконання. У свою чергу, сплив такий строк – 27.03.2019р. Водночас, відповідачем не враховано вищезазначені обставини та 22.03.2023р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №71367959 при примусовому виконанні вимоги № ф-2470-54 від 13.11.2018.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).
Згідно статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу вимог пункту 7 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Відповідно до положень абзаців 5 - 7, 11 -12 частини 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо згоди з податковим органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного податкового органу або оскаржити вимогу до податкового органу вищого рівня чи в судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.
Частиною 5 статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що вимога податкового органу про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.
Частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Статтею 4 Закону №1404-VIII встановлені вимоги до виконавчого документа.
Так, згідно з частиною 1 статті 4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Згідно з частиною 3 статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За приписами частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 4 статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:
1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);
2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;
3) боржника визнано банкрутом;
4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) юридичну особу - боржника припинено;
6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;
7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;
8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;
9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;
10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;
11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку;
12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) підлягає здійсненню на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України “Про виконавче провадження”, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Належним чином оформлений виконавчий документ, поданий разом із заявою стягувача у строк, встановлений законом, є підставою для початку примусового виконання такого виконавчого документа та винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.
Надаючи оцінку правомірності постанови державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран І.М. про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2023 ВП № 71367959, яка є предметом спору у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи 22.03.2023р. старшим державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959, боржником в якій зазначено ОСОБА_2 , (на даний час - ОСОБА_3 , що вбачається зі свідоцтва про зміну імені Серія НОМЕР_2 ).
Зміст вищевказаної постанови свідчить про те, що підставою для відкриття виконавчого провадження є Вимога № ф-2470-54, видана 13.11.2018 ГУ ДПС у Сумській області про стягнення боргу 15989,54 грн. з ОСОБА_2 на користь ГУ ДПС у Сумській області. Дата набрання чинності вимогою значиться як 03.12.2018р.
Аналізуючи викладені норми права, колегія суддів зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) із єдиного внеску має статус виконавчого документа та підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Частинами 1, 2, 4, 5 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Під час судового розгляду судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №ф-2470-54 була повернута 27.12.2018р. (ВП № 57919011) податковому органу після пред`явлення на підставі пункту 2 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (у боржника не виявлено майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем, в межах закону, заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
Відтак, враховуючи приписи частини 5 статті 12 Закону №1404-VIII, з 27.12.2018р. (дата останнього повернення вимоги) розпочався тримісячний строк для пред`явлення вимоги від 13.11.2018р. №ф-2470-54 до виконання. У свою чергу, сплив такий строк – 27.03.2019р.
Водночас, відповідачем не враховано вищезазначені обставини та 22.03.2023р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №71367959 у зв`язку з примусовим виконанням вимоги № ф-2470-54 від 13.11.2018р.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно спростував посилання представника відповідача на пункт 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. 
24.02.2022 року указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан.
Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022, затвердженим Законом від 15.03.2022 року №7168, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня строком на 30 діб.
Відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, який набрав чинності з 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Як вбачається із пункту 2 пояснювальної записки до Закону від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, прийняття цього Закону є необхідним з метою забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та забезпечення конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказані законодавчі зміни щодо порядку пред`явлення виконавчого документа до виконання стосуються лише тих виконавчих документів, строк пред`явлення яких до виконання не сплинув станом на 26 березня 2022 року, тобто на день набрання чинності Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ.
Згідно з вимогами пункту 1 частини 1, 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. № ф-2470-54 набрала законної сили 03.12.2018р., строк пред`явлення постанови до виконання - до 03.03.2019р. включно, після пред`явлення до примусового виконання вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. № ф-2470-54 була повернута 27.12.2018р. податковому органу. 
Отже, з 27.12.2018р. (дата останнього повернення вимоги) розпочався тримісячний строк для пред`явлення вимоги від 13.11.2018р. №ф-2470-54 до виконання, який сплив 27.03.2019р., тобто майже за три роки до набрання чинності Законом № 2129-IX від 15 березня 2022 року та введення воєнного стану в Україні.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтями 72-76 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран Ірини Миколаївни про відкриття виконавчого провадження ВП                   № 71367959 від 22.03.2023 є такою, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а отже вимоги про її скасування є такими, що підлягають задоволенню. 
Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як свідчать матеріали справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією №32528798800006837321 від 03.05.2023р. (а.с.18)., який підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Що стосується клопотання позивача стягнути з відповідача на свою користь витрати з професійної правничої допомоги у розмірі 4000грн., суд зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18), від 08 березня 2023 року у справі № 640/16295/21, від 15 березня 2023 року у справі № 640/3406/20.
Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат позивачем надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання професійної правничої допомоги, копію договору про надання правничої (правової) допомоги в адміністративній справі від 11.04.2023р.
Відповідно до п.4.1 договору гонорар є формою винагороди адвоката за надання правової допомоги клієнту і встановлюється у розмірі 4000грн. Вартість послуг є орієнтованою та з врахуванням фактичних витрат може бути змінена у зв`язку зі зміною та терміну виконання доручення.
Пунктом 4.2 договору передбачено, що гонорар сплачується адвокату в любий спосіб, визначений сторонами, протягом десяти днів з моменту підписання договору.
Тобто, за умовами договору, оплата за надані послуги здійснюється  протягом 10 днів з дня підписання договору.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано доказ їх реальної сплати, зокрема, надано копію банківської платіжної інструкції на суму 4000грн. із призначенням платежу «оплата послуг адвоката надання правничої (правової) допомоги в адміністративній справі за договором від 11.04.2023р.» б/н (а.с.25).
Оцінюючи подані документи, якими обґрунтовано реальність надання послуг, та розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що предмет спору в цій справі не є значно складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, оскільки представником позивача складено лише позовну заяву.
Тобто не надано обґрунтованих доказів того, що підготовка позовної заяви у цій справі вимагала значного обсягу часу та за своїми характеристиками була віднесена до обсягу складних справ.
При цьому, суд врахував, що у відзиві на позовну заяву представник Ковпаківського ВДВС наголошував на відсутності підстав для стягнення із нього понесених судових витрат.
За таких обставин, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку позову, правомірно  дійшов висновку, що справедливим та співрозмірним є призначення компенсації витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 року по справі № 480/4171/23 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 по справі                                № 480/4171/23  залишити без змін.
  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва