ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року 
м. Київ

справа № 320/9959/20
адміністративне провадження № К/9901/27216/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:           Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року (головуючий суддя Аверкова В.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року (головуючий суддя Земляна Г.В., судді: Мєзєнцев Є.І., Файдюк В.В.) у справі № 320/ 9959/20 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії ,

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ 
20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також відповідач), в якому просив:
зобов`язати відповідача виконати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року і виплатити позивачу згідно з рішенням, яке набрало законної сили, 191,30 євро;
зобов`язати відповідача остаточно виконати ліквідаційну процедуру і подати документи для внесення запису про припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року залишено без змін.
26 липня 2021 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача, надіслана 21 липня 2021 року, в якій скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року і прийняти нову постанову, якою у задоволені відмовити.
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції. 
26 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року у справі № 2-604/11, яке відповідно до відмітки на рішенні набрало законної сили 10 серпня 2011 року, стягнуто з ВАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором строкового банківського вкладу у розмірі 191,30 євро.
ОСОБА_1 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявою від 09 серпня 2020 року щодо виплати присуджених рішенням суду коштів, у відповідь на яке позивачу було відмовлено у виплаті коштів, оскільки вимоги позивача задоволені в порядку, передбаченому нормами спеціального законодавства.

IIІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно відмовляє у виплаті коштів, ігноруючи рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з банку на користь позивача суми вкладу. Також, позивач вважає, що через протиправні дії представників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та банку, необхідно прискорити процес закінчення ліквідаційної процедури ПАТ «КБ «Надра».

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вимоги позивача задоволені в порядку, передбаченому приписами Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також Закон № 4452-VІ).
Судами попередніх інстанцій не взято до уваги посилання позивача на статтю 26 Закону № 4452-VI, оскільки ця норма регулює порядок гарантованого відшкодування коштів за вкладами, тоді як зазначена норма не регулює порядок погашення кредиторської заборгованості відповідного банку, а тому у діях Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутні ознаки протиправності щодо порушення порядку виплати позивачу коштів за рішенням суду.
Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами конкретні порушення його прав, свобод та інтересів, та зазначається лише про потенційне порушення, яке може вплинути на невизначене коло суб`єктів, у зв`язку з чим ці вимоги не підлягають задоволенню.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ 
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Вважає, що неприйняття відповідачем рішення про повну ліквідацію Банку, у визначений законом строк, не дає можливості застосувати статтю 609 Цивільного кодексу України, а саме припинити зобов`язання за кредитним договором ліквідацією юридичної особи, які, як стверджує позивач, ще у 2013 році рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року у справі № 334/353/13 визнані недоведеними.
Акцентує увагу на тому, що до позовної заяви надавав в якості доказу заяву до Фонду від 08 вересня 2020 року, в якій зазначено, що відповідач виставив на торги право вимоги за кредитом в сумі 713636,27 гривень, а 21 травня 2020 року це право вимоги було відчужено.
З огляду на зазначене, не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність доказів та доводів щодо порушення його прав тим, що остаточно не виконана ліквідаційна процедура і не подано документи для внесення запису про припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.
Водночас наполягає на тривалому невиконанні рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року у справі № 2-604/11, яким стягнуто з ВАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором строкового банківського вкладу у розмірі 191,30 євро.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що вимоги за зобов`язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідаційної процедури можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.
Стверджує, що чинним законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України.
Акцентує увагу на тому, що в реєстрі акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Надра» обліковуються кредиторські вимоги на суму 2  203,78 гривень, які включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Надра» та віднесені до сьомої черги реєстру кредиторів, дата включення 17 липня 2015 року, тобто вимоги позивача задоволені в порядку, передбаченому нормами спеціального Закону і жодного порушення прав позивача із сторони Фонду гарантування вкладів не відбулося.
Також зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати)індивідуально виражені права та інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Звертає увагу, що 14 вересня 2020 року Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 1676 відповідно до якого було затверджено ліквідаційний баланс банку та звіт про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «КБ «Надра». Тобто ліквідація ПАТ «КБ «Банк» знаходиться на завершальному етапі і позовні вимоги щодо зобов`язання Фонду остаточно виконати ліквідаційну процедуру і подати документи для внесення запису про припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є безпідставними та необгрунтованими.

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, виходить з такого.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).
Перша позовна вимога позивача стосується зобов`язання відповідача виконати рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року у справі № 2-604/11 (набрало законної сили 10 серпня 2011 року), яким стягнуто з ВАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором строкового банківського вкладу у розмірі 191,30 євро
Законом № 4452-VI встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону №4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону №4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
За такого правового регулювання, на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 лютого 2015 року № 26 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Комерційний Банк "Надра", згідно з яким з 06 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».
На час звернення позивача до суду процедура ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» триває.
Відповідно до пункту 5-4 частини 1 статті 2 Закону № 4452-VI кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.
Отже, позивач на час звернення до суду з позовом має статус кредитора банку, оскільки має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань. 
Водночас вимоги кредиторів задовольняються у порядку черговості, визначеному статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних у результаті реалізації і продажу майна банку.
За такого правого правового регулювання та встановлених обставин, правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних у наслідок ліквідації та продажу майна банку.
Зміст наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової та спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.
Зазначене дає підстави стверджувати, що лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації. 
Отже, спір щодо задоволення кредиторських вимог позивача за рішенням суду, яке набрало законної сили, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 1 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір за першою позовною вимогою має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Щодо другої позовної вимоги про зобов`язати відповідача остаточно виконати ліквідаційну процедуру і подати документи для внесення запису про припинення     ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, яка не є взаємопов`язаною з першою вимогою, Верховний Суд зазначає таке.
Підставою таких вимог позивач зазначає неприйняття відповідачем рішення про повну ліквідацію Банку у визначений законом строк, що позбавляє можливості застосувати статтю 609 ЦК України, а саме припинити зобов`язання за кредитним договором ліквідацією юридичної особи, які, як стверджує позивач, ще у 2013 році рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року у справі № 334/353/13 визнані недоведеними.
Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року у справі № 334/353/13 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Надра» про визнання припиненим та втраченим чинність кредитного договору відмовлено.
Отже, згідно із рішенням суду в справі № 334/353/13 договірні відносини за кредитним договором № 14/2006/0575 Фжк від 14 листопада 2006 року не припинені.
Як зазначалося вище, спори, що виникають з договірних відносин між фізичною особою та Банком розглядаються в порядку цивільного судочинства.
Згідно із частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року № 3262-IV, судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень.
Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року у справі № 334/6849/19, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову про визнання незаконними дій, визнання недійсним договору відступлення права вимоги та стягнення моральної шкоди про відмовлено.
Судами у зазначеній справі встановлено, що 21 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» і Державною іпотечною установою укладений договір відступлення прав вимоги за кредитним договором № 14/2006/0575/Фжк від 14 листопада 2006 року.
Отже, на час звернення позивача із позовом в межах справи, що розглядається, вимоги за кредитним договором № 14/2006/0575/Фжк від 14 листопада 2006 року відступлені Державній іпотечній установі.
Згідно із статтею 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Своєю чергою, Закон України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон № 2121-III) визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.
Згідно із статтею 77 Закон № 2121-III банк може бути ліквідований:
1) за рішенням власників банку;
2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За приписами пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Своєю чергою пунктом 9 частини першої статті 4 КАС України визначено, що відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
За приписами частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 160 КАС України визначає вимоги до позовної заяви. Згідно із пунктами 4, 5 частини п`ятою статті 160 КАС України в позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги…зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Зміст наведених норм свідчить, що позовна вимога має стосуватись спору у сфері публічно-правових, позивачем у якій, за загальним правилом є особа, яка звернулась за захистом своїх прав від дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень та саме позивач обирає спосіб захисту та обґрунтовує позов. 
Проте, в якості підстав та обставин із якими позивач пов`язує вимогу зобов`язати відповідача виконати ліквідаційну процедуру банку і подати документи для внесення запису про припинення, зазначені правовідносини щодо виконання укладеного позивачем та банком кредитного договору. Водночас уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони у цих договірних правовідносинах. 
Отже, позивач обрав способом захисту у правовідносинах за кредитним договором, дії направлені на прискорення ліквідації ПАТ "КБ "Надра", проте він не є учасником правовідносин із Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в контексті кредитного договору. 
Відповідно до висновку, сформованому у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).
Водночас, відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а та від 12 травня 2021 року у справі № № 640/11938/20. 
Крім того, у постанові від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що охоронюваний законом інтерес, за захистом якого особа звертається до суду, судам варто оцінювати в межах судового розсуду (дискреції), визначеного процесуальним законом, зокрема, на предмет обґрунтованості наявності та доведеності такого інтересу. Такі повноваження щодо визначення «штучності заявленого особою охоронюваного законом інтересу» та відповідного реагування на них сприяють дотримання судами принципів правової визначеності, процесуальної економії, ефективності, розумності (раціональності), а також принципу обов`язковості виконання судового рішення.
Наявність у особи права на звернення до суду має вирішуватися на етапі відкриття провадження у справі. При вирішенні цього питання суди мають враховувати поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, яке слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Аналогічний правовий висновок викладений, зокрема 3 постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі № 9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі № 9901/798/18.
Усі позови, які не підлягають судовому розгляду, умовно можна поділити на чотири категорії:
1. позови до Президента України або Верховної Ради України як політичних органів, які формуються шляхом всеукраїнських виборів, з позовною вимогою, яка не стосується безпосередньої управлінської діяльності цих суб`єктів владних повноважень;
2. позови, в яких заявник обрав неефективний (передчасний) спосіб захисту за наявності альтернативного ефективного способу захисту;
3. позови, в яких заявник обрав неправовий (штучний) спосіб захисту;
4. позови, в яких заявник обрав спосіб захисту, для якого законом визначено спеціальний порядок або встановлено обмеження стосовно суб`єкта звернення з відповідним позовом.
Такий висновок зроблений у постанові Верховного суду від 16 серпня 2023 року у справі  № 440/3862/18 та колегія суддів вважає його застосувати в цій справі. 
Отже, у справі, що розглядається, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, оскільки не відповідає способам захисту, визначеним у статті 5 КАС України, а також вимогам щодо реальності, обґрунтованості, індивідуальної вираженості прав чи інтересів позивача порушених відповідачем, оскільки наявність не припинених договірних відносин за кредитним договором не є підставою для звернення з вимогою завершення ліквідаційної процедури Банку і подання документів для внесення запису про припинення ПАТ «КБ «Надра» та такі вимоги фізичної особи не підлягаю розгляду в порядку будь-якого судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі             № 9901/947/18, поміж іншим, зазначила, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ініційований позивачем спір в частині зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб остаточно виконати ліквідаційну процедуру і подати документи для внесення запису про припинення ПАТ "КБ "Надра" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб є штучним та таким, що не може бути розглянутим судами існуючих юрисдикцій. 
Відповідно до частини першої статті 354 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
З огляду на зазначене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Відповідно до статті 239 КАС України позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією щодо позовної вимоги про зобов`язати відповідача виконати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року і виплатити позивачу згідно з рішенням, яке набрало законної сили, 191,30 євро. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись статтями 345, 349, 354, 355, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі № 320/ 9959/20 скасувати.
Провадження у справі № 320/9959/20 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії закрити.
Роз`яснити позивачу, що останній має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи в частині позовних вимог щодо зобов`язати відповідача виконати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 травня 2011 року і виплатити позивачу згідно з рішенням, яке набрало законної сили, 191,30 євро, за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                   С. М. Чиркін
                                                                                Я.О. Берназюк
                                                                                В.М. Шарапа