Ухвала
Іменем України
 
30 листопада 2023 року 
м. Київ
 
справа № 369/9796/20
провадження № 61-16848ск23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року у складі судді: Дубас Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., у справі за позовом Громадянина Королівства Нідерланди ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
 
Позов мотивований тим, що 28 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики, що підтверджується складеною власноручно розпискою останньої від 28 липня 2017 року. ОСОБА_5 отримала у борг від позивача грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США терміном максимально на 36 місяців. Однак, станом на момент подання даного позову борг відповідач не повернула, жодних дій щодо врегулювання даного питання не вжила. Враховуючи положення статті 254 ЦК України 36-місячний строк сплив 28 липня 2020 року.
 
ОСОБА_3 просив:
стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 44 000 доларів США.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року позов Громадянина Королівства Нідерланди ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 44 000 доларів США. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10 510 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписках. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. Проте відсутність у розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику;
предметом договору позики від 28 липня 2017 року у цій справі є іноземна валюта, визначена в доларах, при встановлені країни походження валюти зобов`язання, суд виходить зі змісту розписки, яка містить позначення «$», який вказує на країну походження - США. Таким чином, суд приходить до переконання, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначеної у розписці від 28 липня 2017 року, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договору позики, що не суперечить положенням статті 533 ЦК України. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів жодними доказами іншу країну походження доларів, яка була вказана у виданій розписці, та не змогла спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову;
особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Враховуючи встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення із відповідачки на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 44 000,00 доларів США.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 вказував про те, що 28 липня 2017 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується складеною власноручно розпискою останньої від 28 липня 2017 року. За даним договором, ОСОБА_1 взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США терміном максимально на 36 місяців. Однак, станом на момент подання даного позову борг відповідач не повернула, жодних дій щодо врегулювання даного питання не вжила. Зі змісту наявної у матеріалах справи розписки від 28 липня 2017 року, вбачається, що вона не містить умов щодо сплати відсотків за користування позикою та чіткого строку повернення коштів. Так, істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже, основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. Проте, відсутність у розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний Суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику;
заперечуючи проти укладення договору позики, ОСОБА_1 зокрема вказувала про те, що зі змісту аркушу паперу під назвою «Розписка» не вбачається факт отримання в борг певної грошової суми, будь-то гривні, доларів США або Песо іспаномовних країн та сам текст копії документу не є чітким та зрозумілим. При цьому, предметом договору позики від 28 липня 2017 року у даній справі є іноземна валюта, визначена в доларах, при встановлені країни походження валюти зобов`язання, суд виходить зі змісту розписки, яка містить позначення «$», який вказує на країну походження - США. Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначеної у розписці від 28 липня 2017 року, є саме долари США, які в дійсності становлять предмет договору позики, що не суперечить положенням статті 533 ЦК України. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довела жодними доказами іншу країну походження доларів, яка була вказана у виданій розписці, та не змогла спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову;
заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 також заперечувала отримання грошової суми в розмірі 44 000 доларів США, та вказувала про те, що можливо розписка про отримання в позику була написана під обіцянку позивача надання в майбутньому в борг на проведення пологів у розмірі 44 000 грн., при цьому, ніяких коштів відповідач не отримувала. Відповідач зазначала, що під час вагітності себе тяжко почувала та вона погано пам`ятає при яких обставинах взагалі могла підписувати зазначений представником аркуш паперу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин відповідач не надала суду будь-яких доказів. Факт укладення між сторонами договору позики встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року у справі № 361/2/18. Під час розгляду зазначеної справи судом встановлено, що 28 липня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США, які відповідач зобов`язувалася повернути позивачеві у визначений цим договором строк - максимально через 36 місяців. Допитана в якості свідка ОСОБА_1 в судовому засідання пояснила, що у період з 2016 року по вересень 2017 року вона перебувала у романтичних стосунках з позивачем ОСОБА_3 , на початку червня 2017 року вона завагітніла від нього. Оскільки власного житла у неї не було та для належного забезпечення майбутнього дитини вона вирішила придбати собі квартиру, однак на придбання квартири їй не вистачало грошових коштів, тому вона звернулася до позивача ОСОБА_3 з проханням позичити їй грошові кошти, на що останній погодився. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року у справі №361/2/18 на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції є чинним та обставини встановлені під час розгляду у цій справі, а саме факт укладення договору позики на суму 44 000 доларів США, не потребують доказування у зазначеній справі.
 
ОСОБА_1 24 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.   
 
У клопотанні, яке додане до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що у судовому засіданні 04 жовтня 2023 року вона не була присутня і повний текст постанови складений 06 жовтня 2023 року. Апеляційним судом було направлено ОСОБА_1 на електронну пошту оскаржувану постанову 25 жовтня 2023 року, що підтверджується супровідним листом суду № 369/9796/20/104213/2023.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України)
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: у справі № 632/2209/16 від 04 березня 2020 року, у справі № 524/4946/16-ц від 08 липня 2019 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позивачем не надано допустимих доказів що дійсно було укладено договір позики. Також не надано самого договору позики;
розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У доданій до позову розписці відсутні умови отримання позичальником в борг грошей, а також відсутні зобов`язання їх повернення;
досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу незалежно від найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки;
позивач безпідставно стверджує, що був укладений договір позики, так як це не відповідає дійсності та матеріалам справи. Жодного доказу про передачу грошей позивач не надав, окрім розписки, в якій не міститься інформації щодо умов передачі грошових коштів, дати передачі та зобов`язання повернення цих коштів. Також відсутня інформація чи взагалі була зазначена сума грошей у позивача та звідки він їх отримав, чи знімав позивач ці гроші з рахунків, чи провозив готівку через кордон, якщо провозив, чи декларував позивач цю суму. Відповідач позбавлений можливості подати зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, оскільки договір позики відсутній і ніколи не укладався.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 28 липня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 44 000 доларів США.
 
На підтвердження укладення договору позики позивачем у справі, надано розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання відповідачкою визначених грошових сум.
 
Суди встановили, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року у справі № 361/2/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним у задоволенні позову відмовлено.
 
У рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року у справі № 361/2/18 судом встановлено, що: «14 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В. О., зареєстрованого в реєстрі за № 2004, відповідач ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 за ціною 516 370 грн. 28 липня 2017 року між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем    ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_3 передав  ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 44000 доларів США, які відповідач зобов`язувалася повернути позивачеві у визначений цим договором строк - максимально через 36 місяців. […]Відповідач ОСОБА_1 допитана у суді як свідок, суду пояснила, що у період з 2016 року по вересень 2017 року вона перебувала у романтичних стосунках з позивачем ОСОБА_3 , на початку червня 2017 року вона завагітніла від нього. Оскільки власного житла у неї не було та для належного забезпечення майбутнього дитини вона вирішила придбати собі квартиру, однак на придбання квартири їй не вистачало грошових коштів, тому вона звернулася до позивача ОСОБА_3 з проханням позичити їй грошові кошти, на що останній погодився».
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
 
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
 
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
 
З урахуванням обставин, встановлених у рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року у справі № 361/2/18, суди встановили, що: ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США терміном максимально на 36 місяців, що підтверджується складеною власноручно розпискою ОСОБА_1 від 28 липня 2017 року; станом на момент подання даного позову борг відповідач не повернула.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: у справі № 632/2209/16 від 04 березня 2020 року, у справі № 524/4946/16-ц від 08 липня 2019 року необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом Громадянина Королівства Нідерланди ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков