ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 641/7137/18
провадження № 51-1345 км 23    
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     
 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                      ОСОБА_5 , 
захисника                                                     ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника          ОСОБА_7  на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220000000829, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця с. Нововасилівка Середньо-Будського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не  судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 286  КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 березня 2021року ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.286 КК України  до  покарання у виді обмеження  волі на строк 3 роки  з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9   94 895,75 грн. матеріальної шкоди,   5 000 грн.  моральної шкоди, а також 465, 50 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат у провадженні, а також скасовано арешт на майно.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2022  року апеляційні скарги захисників та потерпілого залишено без задоволення, а   вирок  місцевого суду - без зміни.
За вироком суду встановлено, що водій  ОСОБА_8 , 04 серпня 2018 року приблизно о 18:00 годині, керуючи автомобілем VOLKSWAGEN GOLF д.н.з. « НОМЕР_1 »,   по             пр. Московському зі сторони пр. Петра Григоренка в бік вул. Академіка Павлова, перед здійсненням маневру лівого повороту на вул. Соїча, порушив вимоги п.п. 10.1, 16.6  Правил дорожнього руху,  проявив необачність, не переконався, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав переваги в русі мотоциклу SUZUKI INTRUDER 400 д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку,    внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом, в результаті ДТП  ОСОБА_9 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Порушення водієм  ОСОБА_8 вимог п.п.10.1,16.6 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  просить скасувати  ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Зазначає, що апеляційний суд проігнорував  доводи про те, що обвинувальний вирок ґрунтується на недопустимих доказах,  а   саме  оптичному диску з відеозаписом події ДТП, який,  на думку захисника,  отриманий з порушенням встановленого КПК України порядку тому, що диск не вилучався слідчим, а був наданий  потерпілим добровільно.   
Суди необґрунтовано відмовили у клопотаннях сторони захисту про проведення додаткової комплексної судової автотехнічної експертизи, чим порушено принципи рівності та змагальності сторін.
Посилається на невідповідність призначеного засудженому  покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі  через суворість, оскільки, обираючи найсуворішій вид покарання,  суди в повній мірі не врахували те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, є багатодітним батьком, на його утриманні перебуває п`ятеро малолітніх дітей. На переконання захисника, не визнання засудженим вини,  не  перешкоджало  судам застосувати до нього  положення ст.75 КК України. 
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу від  потерпілого ОСОБА_9 надійшли заперечення у яких він, посилаючись на безпідставність викладених стороною захисту доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни. 
Прокурор ОСОБА_5 в суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення вимог касаційної скарги сторони захисту. 
Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні  вимоги касаційної скарги підтримав та просив задовольнити. 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст.438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону. 
Під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_8   у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, й не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Натомість доводи  захисника про недопустимість доказів у провадженні, а саме диску з відеозаписом події ДТП, який, на його думку,  отриманий у позапроцесуальний спосіб, були предметом належної перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано  визнані безпідставними.  
Згідно із ст. 86 КПК України  доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Питання допустимості доказів суд вирішує  під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).
Збирання доказів здійснюється, сторонами кримінального провадження, потерпілим, у визначеному КПК  порядку  (ч.1 ст.93 КПК України).   
Частиною 2 ст.56 КПК України передбачено, що потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви. 
Апеляційним судом  достовірно встановлено,  що оптичний диск з відеозаписом події ДТП  був  добровільно виданий слідчому потерпілим ОСОБА_9 05 серпня 2018 року (після внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення), що підтверджено протоколом добровільної видачі. Постановою слідчого вказаний  диск  визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження.  Експертиза цього відеозапису проведена відповідно до «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень». Відповідно до висновку експерта №878/879/158/18 від 27.09.2018 у досліджуваному файлі (відеозаписі), який зафіксований на оптичному диску, ознак монтажу не виявлено. Порушення вимог КПК відсутні.  
Посилання адвоката у касаційній скарзі на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 369/3713/18) є недоречним, оскільки вказане рішення було ухвалено судом касаційної інстанції з урахуванням конкретних обставин, які суттєво відрізняються від встановлених обставин у даному кримінальному провадженні.
Що стосується безпідставної, на думку захисту, відмови судів у проведенні повторної комплексної судової автотехнічної експертизи, то слід зазначити наступне.
Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що суди попередніх інстанцій належним чином відреагували на клопотання захисту про призначення повторної судової автотехнічної експертизи, із дотриманням вимог ст.350 КПК України розглянули їх, та обґрунтовано зауважили, що у даному кримінальному провадженні проводилася комплексна судова автотехнічна  експертиза з означених захистом питань, за результатами якої суду надано висновок експерта №878/879/158/18 від 27.09.2018. На вирішення експертів були поставлені питання щодо дій як одного водія так і іншого в умовах, що передували події ДТП. На всі ці питання експертами були надані відповіді. Жодних даних, які б свідчили про необґрунтованість висновку експерта  або таких, які б викликали сумніви у  його правильності, матеріали справи не містять. Висновок є достатньо обґрунтованим, логічним та об`єктивним, наданий в межах компетенції експертів. Порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи  не встановлено.  Зважаючи на ці обставини, а також через не зазначення стороною захисту підстав, які б слугували правовим підґрунтям для призначення повторної експертизи, суди мотивованими ухвалами  відмовили у задоволенні таких  клопотань. Сама по собі незгода сторони захисту із мотивами судів  не свідчить про незаконність вказаних рішень.
Разом із цим, касаційні доводи адвоката   про  суворість призначеного засудженому  покарання,  заслуговують на увагу.
Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 найбільш суворе із числа покарань, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України,  у виді обмеження волі на максимальний строк -  три роки,   взагалі у вироку не мотивував  чому менший  строк цього покарання, з урахуванням конкретних обставин справи та даних про особу винного,   не буде дієвими та не забезпечить його виправлення.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, всупереч вимог ст. 419 КПК України, теж залишив це поза увагою та помилку місцевого суду не виправив, хоча захист наводив аналогічні доводи в апеляційній скарзі. 
Так, судами встановлено, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання  характеризується посередньо,   має сім`ю, є багатодітним батьком, на його утриманні перебуває п`ятеро малолітніх дітей.Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання - не встановлено. При цьому, вчинене  засудженим  кримінальне правопорушення, згідно ст.12 КК України, є кримінальним проступком, з необережною формою вини. Відповідно до даних досудової доповіді ризики вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_8 та рівень  його небезпеки для суспільства оцінюються як низькі. 
З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій даних про особу винного, на утриманні якого перебуває п`ятеро малолітніх дітей, а також тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, Суд вважає призначене засудженому покарання надто суворим. Тому, колегія суддів, крім того, взявши до уваги, посткримінальну поведінку засудженого, який протягом п`яти років з дня вчинення кримінального правопорушення до відповідальності не притягувався, дійшла висновку про можливість пом`якшення   ОСОБА_8 призначеного   основного  покарання   до 1 року 6 місяців обмеження волі.  
На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку, таке покарання буде пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідкам, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
У той же час доводи захисника про те, що суди безпідставно не  звільнили                 ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України,   неприйнятні.  
Суд неодноразово наголошував, що у кожному випадку застосування положень                 ст.75 КК України  суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України. 
Встановлені  судами обставини справи та дані про особу засудженого ОСОБА_8 , який вину не  визнав, не розкаявся, не вибачився перед потерпілим, заподіяну останньому шкоду не відшкодував, не дають підстав зробити висновок про можливість виправлення винного без реального відбування ним покарання.  Тому     правових підстав для застосування до винного положень ст.75 КК України Суд  не убачає.   
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  438, 441,442 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення слід змінити,  пом`якшивши призначене засудженому покарання. 
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 березня 2021року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року змінити, пом`якшити    ОСОБА_8 призначене за ч.1 ст.286 КК України покарання до            1 року 6 місяців обмеження волі. 
В решті судові рішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                ОСОБА_3