Справа № 156/752/22 	Головуючий у 1 інстанції: Бєлоусов А. Є. 	
Провадження № 22-ц/802/440/23  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 листопада 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника позивачки – адвоката Колодійчук Н. В.,
відповідачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Самчука А. М.,
представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Ульчака Б. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про розірвання договору купівлі-продажу і договору дарування, застосування наслідків недійсності договорів, за апеляційними скаргами відповідачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулась в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що в провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . Сторона відповідача у зазначеній справі подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, що розглядається, з підстав того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 жовтня 2022 року уклали між собою договір про розірвання договору купівлі-продажу частини житлового будинку і в цей же день ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір дарування 54/100 частин житлового будинку.
Позивачка вважає, що укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори містять ознаки фіктивності, не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, укладені з єдиною метою – перешкодити розгляду цивільної справи № 156/525/22 та ухваленню у цій справі законного й обґрунтованого судового рішення.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір дарування 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин цього житлового будинку, а також просила суд застосувати реституцію, а саме повернути майно первісному власнику за договором купівлі-продажу від 14 березня 2008 року.
Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року у цій справі позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Ухвалено визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір дарування 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позову відмовлено.
Додатковим рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року ухвалено стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь позивачки ОСОБА_3 понесені останньою витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1 984,80 грн в рівних частинах по 992,40 грн з кожної. Решту понесених позивачкою ОСОБА_3 витрат щодо сплати судового збору віднесено на рахунок позивачки ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції від 02 лютого 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
У своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у позову ОСОБА_3 . 
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 , її представник – адвокат Самчук А. М., представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Ульчак Б. І. апеляційні скарги підтримали, просили скарги задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_3 .
Представник позивачки ОСОБА_3 – адвокат Колодійчук Н. В. апеляційні скарги заперечила, просила скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги відповідачів слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_3 з таких підстав.
За матеріалами справи судом встановлено, що 14 березня 2008 року між відповідачами ОСОБА_2 (як продавцем) та ОСОБА_1 (як покупцем) був укладений договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , за умовами якого продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обумовлену грошову суму (т. 1, а. с. 60).
Судом крім того встановлено, що у вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , укладеного 14 березня 2008 року. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року відкрито провадження у цій справі (т. 1, а. с. 14). 
11 жовтня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку від 14 березня 2008 року (т. 1, а. с. 69-70).
Цього ж дня 11 жовтня 2022 року між ОСОБА_2 (як дарувальником) та ОСОБА_1 (як обдарованою) був укладений договір дарування 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , за умовами якого дарувальник передає, а обдарована приймає у власність 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 88-89). 
ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про визнання недійсними договору про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку від 11 жовтня 2022 року та договору дарування 54/100 частин житлового будинку від 11 жовтня 2022 року, які були укладені між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що оскаржувані договори містять ознаки фіктивності, не спрямовані на настання правових наслідків, укладені з метою перешкодити виконанню судового рішення у справі № 156/552/22.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договору про розірвання договору купівлі-продажу та договору дарування, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладені договори слід визнати недійсними, оскільки поведінка відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в розглядуваному випадку не відповідали засадам добросовісності, адже вони знали про те, що ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та переведення на неї прав покупця.
Проте такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.
За положеннями статті 654 ЦК України розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК України).
Дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина 2 статті 719 ЦК України).
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
При цьому судом встановлено, що 14 березня 2008 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, за умовами якого продавець ОСОБА_2 зобов?язується передати майно у власність покупця ОСОБА_1 , а покупець зобов?язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму (т. 1, а. с. 6, 7).
У вересні 2022 року власник 46/100 частин цього житлового будинку ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і переведення на неї прав та обов?язків покупця.
11 жовтня 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали між собою договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку і цього ж дня 11 жовтня 2022 року уклали між собою договір дарування, за умовами якого дарувальник ОСОБА_2 передала, а обдарована ОСОБА_1 прийняла у власність безоплатно 54/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8-13).
ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу та договору дарування.
У своїй позовній заяві про визнання недійсними зазначених договорів ОСОБА_3 посилалася на положення статей 203, 215 ЦК України та зазначала, що оскаржувані договори містять ознаки фіктивності, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, укладені з метою перешкодити виконанню судового рішення у справі № 156/552/22.
Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правовідношення та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визначення судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред?явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється ) суб?єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. 
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб?єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов?язків.
За положеннями частини 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто відповідно до зазначених норм закону недійсним можна визнати лише договір як правочин і така вимога може бути заявлена як однією із сторін договору, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним є: по-перше пред?явлення позову однієї із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге наявність підстав для оспорення правочину; по-третє встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб?єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
У своїй позовній заяві про визнання недійсними договору про розірвання договору купівлі-продажу та договору дарування ОСОБА_3 зазначала, що внаслідок укладення зазначених договорів були порушені її права, оскільки, на її думку, ці договори є такими, що укладені внаслідок зловмисної домовленості для уникнення від судової справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним та переведення на неї прав та обов?язків покупця.
Разом з тим, як було встановлено судом, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 14 березня 2008 року уклали між собою договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, 11 жовтня 2022 року уклали між собою договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, а також уклали між собою договір дарування 54/100 частин цього житлового будинку.
Натомість ОСОБА_3 у вересні 2022 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку та переведення прав та обов?язків покупця. Рішення суду у цій справі не постановлено.
Колегія суддів вважає, що внаслідок укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договору про розірвання договору купівлі продажу частини житлового будинку та договору дарування частини житлового будинку не було порушено будь-яке суб?єктивне цивільне право або інтерес позивачки ОСОБА_3 . 
Крім того сторона позивача суду не довела, що оскаржувані договір про розірвання договору купівлі-продажу частини житлового будинку та договір дарування містять ознаки фіктивності і не спрямовані на настання правових наслідків.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та додаткове рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про розірвання договору купівлі-продажу і договору дарування відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді