ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6347/23 Справа № 318/952/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В., 
суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І., 
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №318/952/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року (суддя Багрова А.Г., повний текст судового рішення складено 23 травня 2023 року),

в с т а н о в и в:

В травні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_2 15 грудня 2005 року укладено договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 15000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадкоємці ОСОБА_2 мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 31 серпня 2015 року по 31 лютого 2016 рік. ОСОБА_1 постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів померлого та відповідачки. Таким чином, банк вважав, що відповідачка прийняла спадщину, до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті позичальника заборгованість перед банком за кредитним договором №ZPKDSE00001858 від 15 грудня 2005 року становила 559572,56 грн, яка складається з наступного: 10047,20 грн - заборгованість за кредитом; 116292,43 грн - заборгованість за відсотками; 4725,00 грн - заборгованість з комісії; 428507,93 грн - заборгованість з пені. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише певної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Отже, банк просив стягнути з ОСОБА_1 , як спадкоємиці позичальника, заборгованість в розмірі 131064,63 грн, яка складається з наступного: 10047,20 грн - заборгованість за кредитом; 116292,43 грн - заборгованість за відсотками; 4725,00 грн - заборгованість з комісії.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.
З вказаним судовим рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норми процесуального та матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції в порушення пункту 6 постанови Верховного Суду України «Про судове рішення» та постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» відмовив у задоволенні позову за взаємовиключними обставинами, а саме: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вважає, що оскільки у задоволенні позовної заяви відмовлено, підстави застосування позовної давності відсутні. Крім того, зазначив, що оскільки відповідачка не зверталася до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини, а тому в силу закону прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Відсутність даних у спадковій справі не свідчить про те, що спадкове майно у боржника відсутнє, а відповідачка спадщину не прийняла. Відповідачка ОСОБА_1 не надала доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця за кредитом. Суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду викладених у постанові від 16 травня 2018 року у справі №336/3968/16-ц та від 08 серпня 2018 року у справі №310/145/17, чим порушив формування єдиної правозастосовної практики.
Від відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої дії ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення. Представник відповідачки надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 15 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір №ZPKDSE00001858, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2008 року (а.с.9-10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.74).
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіна В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2 . В заяві до нотаріуса ОСОБА_1 зазначила, що до дня смерті чоловіка вона постійно проживала з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 , а тому спадщину прийняла за законом. Зазначене також підтверджується наданою ОСОБА_1 довідкою про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , копією паспорта та копією свідоцтва про шлюб. Крім ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за законом є донька спадкодавця - ОСОБА_4 . На підставі заяви приватним нотаріусом заведено спадкову справу №35/2016 (а.с. 73 зворот, 75, 86-87, 88).
07 серпня 2018 року та 26 березня 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив до нотаріальної контори претензію кредитора (а.с. 90, 91).
Згідно із розрахунком заборгованості за договором №ZPKDSE00001858 від 15 грудня 2005 року, станом на 31 серпня 2015 року заборгованість складає 559572,56 грн., яка складається з наступного: 10047,20 грн - заборгованість за кредитом; 116292,43 грн - заборгованість за відсотками; 4725,00 грн - заборгованість з комісії; 428507,93 грн - заборгованість з пені (а.с. 51-52).
22 серпня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» направив лист-претензію ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості боржника спадкодавця за кредитним договором №ZPKDSE00001858 від 15 грудня 2005 року (а.с. 25)
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів наявності, об`єму та вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_2 . Крім того, звернувшись 07 травня 2020 року до суду із даним позовом позивач пропустив строки позовної давності, що є також підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частинами 1 та 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
На підставі частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Згідно із частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.
Відповідно до частини 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 2 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Відповідно до частин 2, 3 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Банк в апеляційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 вересня 2019 року у справі 640/6274/16-ц, відповідно до якої при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. 
З матеріалі спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , відкрита спадкова справа №35/2016.
Обґрунтовуючи підстави позову, банк посилався на те, що відповідачка є спадкоємцем померлого, відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіна В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2 . В заяві до нотаріуса ОСОБА_1 зазначила, що до дня смерті чоловіка вона постійно проживала з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 , а тому спадщину прийняла за законом. Зазначене також підтверджується наданою ОСОБА_1 довідкою про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , копією паспорта та копією свідоцтва про шлюб. Крім ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за законом є донька спадкодавця - ОСОБА_4 . На підставі заяви приватним нотаріусом заведено спадкову справу №35/2016. 
А отже відповідачка прийняла спадщину та відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України як спадкоємець зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо не надання позивачем доказів наявності, об`єму та вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , оскільки вимоги кредитора підлягають задоволенню в межах вартості майна, одержаного в спадщину, із заявою про отримання якого відповідачка звернулась до нотаріуса.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову за взаємовиключними обставинами, а саме: про безпідставне застосування судом першої інстанції позовної давності у зв`язку із відмовою у позові у зв`язку із необґрунтованістю, апеляційний суд зазначає наступне.
У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина 4 статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
Отже, висновки суду першої інстанції про пропуск банком строку позовної давності не ґрунтуються на законі.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.
Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.
Згідно із абзацом 1 частини 2 статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.
Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця.
У статті 16 розділу І «Основні положення» книги першої ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.
Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.
Застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.
Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.
Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.
Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомочної особи.
Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.
Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.74).
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіна В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 73).
07 серпня 2018 року та 26 березня 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив до нотаріальної контори претензію кредитора (а.с. 90, 91).
Відповідно до частин 2, 4 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ні в позовній заяві, ні в інших заявах та поясненнях як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не зазначено та не надано доказів про те, коли позивач дізнався про смерть боржника ОСОБА_2 .
А отже, зважаючи на те, що про смерть боржника банк міг дізнатися у серпні 2015 року (ІНФОРМАЦІЯ_1 помер боржник) або в квітня 2016 року (13 квітня 2016 року відповідачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини), а відповідну вимогу до спадкоємців кредитора подав до нотаріальної контори лише 07 серпня 2018 року та 26 березня 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною 2 статті 1281 ЦК України, банк на підставі частини 4 статті 1281 ЦК України позбавляється права вимоги.
За положеннями частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 3 статті 12 ЦПК України).
Вказане узгоджується із положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 - 3 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
При цьому, за вимогами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).
Вищевказані докази позивачем не спростовані.
Отже, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову, суд допустився порушень норм матеріального права, що за змістом статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі статті 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд фактично залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста