РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 568/218/23
Провадження № 22-ц/4815/1025/23
Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соколова Антона Олександровича на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 червня 2023 року у складі судді Делалової О. М., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області о 15 годині 08 хвилин, повний текст рішення складено 28 червня 2023 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17.05.2019 між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. Строк повернення боргу сторони не визначали. Вказану розписку ОСОБА_2 написав власноручно та скріпив її своїм підписом. Враховуючи те, що строк повернення коштів сторонами не встановлювався, такий строк слід рахувати з дня пред`явлення вимоги про повернення. Так, 19.01.2022р. та повторно 10.11.2022р. позивачем на адресу відповідача були направлені вимоги про повернення позики, які були проігноровані, позика повернута не була. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 300 000,00 гривень..

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 червня 2023 року в у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України, яка передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, та обґрунтоване тим, що оскільки розписка від 17.05.2019 року, власноручно написана ОСОБА_2 , містить застереження щодо мети отримання вказаних коштів та не містить обов`язку щодо їх повернення, зокрема, напис, що грошові кошти в сумі 300 000, 00 грн. отримано у ОСОБА_1 для поповнення обігових коштів СФГ «Джерела», вона не є засвідчення виникнення та існування між сторонами боргових зобов`язань.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Соколов Антон Олександрович оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вважає помилковим висновок суду про те, що грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 після включення його до ТОВ «СФГ «Джерела», а саме 17 травня 2019 року, та були передані з метою поповнення обігових коштів товариства, а не у борг. Зауважує, що розписка ОСОБА_2 була складена про те, що ним було дійсно отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн, при цьому, розписка була складена ОСОБА_2 як фізичною особою, а не як директором ТОВ «СФГ «Джерела». Наголошує, що у даному спорі правовідносини виникли між фізичними особами – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – з приводу невиконання зобов`язань щодо повернення боргу за розпискою. Зазначає, що жодних доказів, які підтверджували б, що ОСОБА_2 було взято ці кошти для поповнення обігових коштів ТОВ «СФГ «Джерела» відсутні, і визначальним у даному спорі є наявність факту позики між фізичними особами, а не цільове використання позичених коштів. Зауважує, що з моменту отримання коштів за розпискою ОСОБА_2 став їхнім власником та подальше розпорядження цими коштами – виключна прерогатива останнього. Заперечує висновок суду про відсутність між сторонами боргових зобов`язань, адже ОСОБА_2 не оскаржував розписку у встановленому законом порядку шляхом подання окремого позову про визнання договору позики недійсним, а також не заявляв відповідних зустрічних вимог в межах цього цивільного провадження. Вказує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано судову практику у аналогічних спорах та зазначає, що у справах № 752/11729/19 та № 761/8377/20 суди дійшли висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, несуть виключно характер договору позики відповідно до положень статей 1047 1048 ЦК України і є встановленим фактом укладення між сторонами саме договору позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме: отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Беляновський Роман Юрійович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Судом встановлено, що 17 травня 2019 року ОСОБА_2 була написана розписка наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 300 тисяч гривень для поповнення обігових коштів СФГ «Джерела»». 
Розписка містить дату – «17.05.2019р.», підпис та ініціали ОСОБА_2 .. 

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неповернення відповідачем позивачу суми коштів, зазначеної в розписці, та ігнорування ним письмових вимог позивача про повернення боргу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК).

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, провадження № 61-14052св21).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанова від 26.04.2022 у справі №753/1349/20 (провадження №61-14052св21)).
Як вбачається із розписки від 17.05.2019 року, вона написана ОСОБА_2 власноручно, містить чіткий та недвозначний напис про те, що грошові кошти в сумі 300 000, 00 грн. отримано у ОСОБА_1 для поповнення обігових коштів СФГ «Джерела». 

Зобов`язання про повернення цих коштів розписка не містить, як не містить і кінцевої дати повернення. Більш того, розписка містить вказівку на мету отримання коштів: «для поповнення обігових коштів СФГ «Джерела»».

Щодо мети отримання коштів за розпискою судом першої інстанції встановлено, що 07.09.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «СФГ «Джерела», відповідно до якого ОСОБА_1 купив частку у розмірі 58,61%. Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «СФГ «Джерела» від 09.04.2019 року ОСОБА_1 був включений до складу учасників товариства згідно договору купівлі-продажу частки в ОСОБА_3 (а.с. 78-81). 
Головою ТОВ «СФГ «Джерела» є ОСОБА_2 .. 
Згідно розділу 6 Статуту ТОВ «СФГ «Джерела» Товариство є власником майна, наданого учасниками, продукції, виробленої в результаті господарської діяльності, отриманих доходів, а також іншого майна, придбаного ним з інших підстав, передбачених чинним законодавством. Майно Товариства складають основні фонди, обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі. Джерелами формування майна Товариства є, зокрема, грошові і матеріальні внески учасників як вклад до статутного капіталу. 
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб станом на 28.03.2023 року засновниками ТОВ «СФГ «Джерела» є Селянське (Фермерське) господарство «Нектар» (51%) та ОСОБА_1 (49%) (а.с. 32).

Встановлені обставини справи у сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, який їх регулює, дають суду підстави для висновку, що між сторонами з квітня 2019 року по теперішній час існують корпоративні відносини, пов`язані з їх участю у ТОВ «СФГ «Джерела», і саме в площині цих відносин грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн. були передані ОСОБА_1 як учасником товариства ОСОБА_2 як голові товариства 17 травня 2019 року, тобто, вже після включення його до учасників ТОВ «СФГ «Джерела», та були передані з метою поповнення обігових коштів Товариства.

Будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на спростування наведених обставин та на підтвердження існування між сторонами боргових зобов`язань, апелянтом не надано та не спростовано висновків суду першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оцінюючи обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соколова Антона Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.

                                                                       Шимків С. С.